Andrej Kurkov

A halál és a pingvin

A mű eredeti címe: Smert’ postoronnego

Fordította: Tompa Andrea

Copyright © Andrej Kurkov, 1996

Copyright © Diogenes Verlag Ag Zürich, 1999

Hungarian Translation © Tompa Andrea, 2004

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635801176

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A tábornok körletszemlén meglát egy fiatal bakát, aki egy pingvinnel ácsorog.

– Vigye az állatkertbe! – parancsolja neki.

Másnap a tábornok ismét ugyanott találja a bakát a pingvinnel.

– Mi az, maga talán süket? – kérdezi. – Azt mondtam, vigye az állatkertbe.

– Tábornok úrnak jelentem, tegnap voltunk az állatkertben és a cirkuszban. Ma a vidámparkba megyünk.

A Sarp családnak, köszönettel

1.

Először egy kő esett a lábától egy méterre. Viktor körülpillantott – két férfi nézett rá gúnyosan. Aztán az egyik, amelyik a felszedett burkolatú híd lábánál állt, lehajolt, felvett még egy macskakövet, s mintha kuglizna. feléje gurította. Viktor nekilódult, és sietős léptekkel, ami inkább távgyalogláshoz hasonlított, befordult a sarkon. „A lényeg, hogy ne fussak” – bíztatta magát. Már a háznál járt, amikor lassított. Felnézett az utcai órára: fél kilenc. Csendes és kihalt minden. Bement a lépcsőházba. Most már nem volt mitől félnie.
Az átlagemberek egyszerűen csak unják az életet, mert nem futja nekik szórakozásra. Ezért gurulnak az utcakövek.

Este. Konyha. Sötét. Csak kikapcsolták a villanyt és kialudt a lámpa. A sötétben hallani, ahogy komótos léptekkel közeledik Misa, a pingvin; Misa egy éve jelent meg Viktor életében, amikor az állatkert elkezdte eladogatni az éhes állatokat bárkinek, aki etetni tudta őket. Viktor elment, és vett egy királypingvint. Egyébként éppen egy héttel azelőtt hagyta ott a barátnője. Magányos volt, de Misa pingvin is hozta a saját magányát, és most a két magány úgy egészítette ki egymást, hogy ez már inkább kölcsönös függés, mint barátság volt.

Viktor előkotort egy gyertyát, meggyújtotta és egy majonézes üvegben az asztalra rakta. A költőien szeszélyes lángocska arra indította, hogy a sötétben papírt és ceruzát keressen. Leült az asztalhoz, a papír ott feküdt közte és
a gyertya közt. Meg kéne tölteni valamivel ezt a papírt. Ha költő lenne, már kúszna is az ütemes kis verssor a papíron, de hát ő nem költő. Ő irodalmár, aki megrekedt az újságírás és a kispróza között. A rövid karcolat ment neki a legjobban. A nagyon rövid. Az olyannyira rövid, hogy ha ezt terjedelemre fizettek volna, meg sem élne belőle.

Az utcán lövés dördült. Viktor összerezzent, az ablakhoz hajolt, de a kinti sötétben semmit sem látott, így visszatért a papírlaphoz. Képzeletben már össze is rakta a lövés történetét. A történet egy oldalt tett ki, se többet, se kevesebbet. A rövidke új írás utolsó tragikus felhangjainál a villany is megjött. A plafonról csüngő lámpa felgyulladt. Viktor elfújta a gyertyát. A mélyhűtőből fagyott heringet vett elő, és Misa táljába tette.

2.

Reggel, miután legépelte a friss novellát és elköszönt a pingvintől, elment egy új, komoly újsághoz, amely bőségesen közölt bármilyen szöveget, az ételreceptektől kezdve mindenféle posztszovjet bulvárhírekig. Az újság szerkesztőjét elég jól ismerte, párszor rendesen berúgtak együtt, olyankor a szerkesztőségi sofőr vitte haza a kocsiján.

A szerkesztő mosolyogva, vállveregetve fogadta. Megkérte a titkárnőt, hogy főzzön egy kávét, s nyomban szakszerűen átfutotta a hozott alkotást.

– Nem, öregem – mondta végül. – Ne haragudj. Ezt nem tudjuk leadni. Ide vagy több vér kell, vagy valami egészen más, például valami bizarr szerelem. Értsd meg. a hírlapi karcolat szenzáció nélkül mit sem ér.

Meg sem várva a kávét, Viktor elköszönt.

Nem messze onnan volt a „Fővárosi Hírek” szerkesztősége. A szerkesztőhöz ugyan nem jutott be, de benézett a kulturális rovathoz.

– Mi szinte sose szoktunk irodalmat közölni – szólt barátságosan a kulturális rovat vezetője, egy kis öreg. – De hagyja csak itt. Bármi megtörténhet. Talán valami hétvégi számba. Tudja, az egyensúly kedvéért. Ha túl sok a rossz hír, az olvasók valami semlegeset keresnek. El fogom olvasni.

Miután elkérte a névjegyét és elbúcsúzott a látogatótól, az öreg visszatért a papírokkal megrakott asztalhoz. Viktor csak akkor fogta fel, hogy be sem hívták a szobába. Az egész beszélgetés a küszöbön folyt.

3.

Két nap múlva megszólalt a telefon.

– A „Fővárosiból” hívjuk – szólt bele egy csengő női hang.

– A főszerkesztő úr szeretne önnel beszélni.

A kagylót másik kéz vette át.

– Viktor Alekszejevics? – kérdezte egy férfihang.

– Igen.

– Be tudna ma nézni hozzánk? Lenne ideje?

– Persze – mondta Viktor. – Ráérek.

– Akkor küldök magáért egy autót. Kék Zsiguli. Csak mondja meg a címét.

Viktor lediktálta a címét. A szerkesztő, anélkül hogy bemutatkozott volna, elköszönt. Ennyit mondott: Viszlát.

– Tán csak nem az írás miatt? – gondolta Viktor, miközben inget keresett a szekrényben. – Nem, biztos nem amiatt… Érdekli is az őket… Bár, az ördög tudja.

A kék Zsiguliban, amely a lépcsőház előtt állt, nagyon kedves sofőr ült. Elvitte Viktort a szerkesztőségbe.

– Igor Lvovics – mutatkozott be kezet nyújtva a szerkesztő. – örvendek.

A szerkesztő inkább egy kiöregedett sportolóhoz hasonlított, mint újságíróhoz. Lehet, hogy az is volt, bár igaz, hogy a tekintetében bújkált egy kis gúny, ami inkább az intelligencia és műveltség jele, mint a rendszeres tornatermi edzésé.

– Foglaljon helyet. Konyak? – kérdezte, miközben szavait uras karlendítésekkel kísérte.

– Nem, köszönöm. Ha lehet kávét… – szólt Viktor, és leült a bőrfotelbe, amely a nagy irodai asztal előtt állt.

A szerkesztő bólintott. Aztán felvette a telefonkagylót és bemondta: Két kávé.

– Tudja – szólt ismét, barátságos tekintettel méricskélve Viktort – éppen nemrég jutott eszünkbe maga, tegnap mól bejön hozzám Borisz Leonyidics, a kultúrrovat vezetője, és azt mondja: „Vessen egy pillantást rá!” És ideadja a maga kis írását. Jó novella… És akkor eszembe jutott, hogy miért is beszéltünk magáról. Ezért is akartam megismerni…

Viktor figyelt és udvariasan bólogatott. Igor Lvovics meg kis szünetet tartott, mosolygott és folytatta.

– Viktor Alekszejevics, lenne kedve nálunk dolgozni?

– És mit kellene írni? – kérdezte Viktor, lelkében előre remegve az újabb újságírói rabszolgamunkától.

Igor Lvovics éppen válaszolni akart, amikor belépett a titkárnő a tálcával, az asztalra tette a kávéscsészéket és
a cukortartót. A szerkesztő visszatartotta a szavát, mint a lélegzetét, megvárta, amíg a titkárnő kimegy.

– Ez bizalmas dolog – mondta. – Szükségünk volna egy tehetséges nekrológíróra, a rövid műfaj mesterére. Tömör legyen, rövid, és ne legyen hétköznapi. Érti? – nézett reménykedve Viktorra.

– Azaz nekem kell majd virrasztanom a szerkesztőségben, ha valaki meghal? – kérdezte Viktor halkan és óvatosan, mintha félne az igenlő választól.

– Szó sincs róla. A munka sokkal érdekesebb és felelősségteljesebb: az egész „kereszt-katalógust”, ahogy mi magunk közt hívjuk, a nulláról kell felépíteni, még élő emberekre, kezdve az ismert képviselőktől és gazemberektől a kultúrmunkásokig. Ezek lesznek a hősei. De én azt szeretném, ha maga úgy írna, ahogy halottakról még sohasem írtak.
A novellája alapján úgy tűnik, ön képes erre!

– És a fizetés? – érdeklődött Viktor.

– Háromszáz dollárral kezdünk, a munkabeosztás kötetlen. Nekem persze képben kell lennem, hogy hol tart a katalógussal. Semmilyen véletlen autóbaleset nem érhet minket váratlanul! És van még egy feltétel. Álnév alatt kell írnia. Ez egyébként a maga érdeke is.

– És milyen álnév legyen? – kérdezte Viktor inkább magától, mint a szerkesztőtől.

– Találjon ki egyet maga, de ha nem jut eszébe semmi, egyelőre úgy írja majd alá, hogy a „Baráti kör”.

Viktor bólintott.

4.

Otthon elalvás előtt Viktor teát ivott és a halálra gondolt. Könnyen ment az elmélkedés. A hangulata is költői volt, vodkához való inkább, mint teához. De vodka nem volt.

Nagyszerű játékot ajánlottak neki. És bár még nem tudta, hogy fog eleget tenni az új kötelezettségeinek, valami ismeretlen és szokatlan dolog izgalma áradt szét a testében.
A sötét folyosón Misa pingvin járkált, s időről időre nekiment a konyhaajtónak. Végül aztán Viktornak bűntudata támadt, és beeresztette Misát. Misa megállt az asztal mellett – majdnem egyméteres termete elég volt ahhoz, hogy szemügyre vehessen mindent, ami rajta volt. Ránézett a teáscsészére, majd Viktorra emelte tekintetét. Áthatóan nézett rá, mint valami tapasztalt, bölcs pártfunkcionárius. Viktor szeretett volna valamivel a kedvében járni a pingvinnek, úgyhogy bement a fürdőszobába és megengedte a hidegvizet. A vízcsobogásra a pingvin azonnal odatotyogott, meg se várta, hogy megteljen a kád, keresztülvetette magát a kád peremén és elmerült benne.

Reggel Viktor bement a „Fővárosi” szerkesztőségébe, hogy a főszerkesztő ellássa néhány gyakorlati tanáccsal.

– Hogy kell kiválasztani a hősöket? – kérdezte Viktor.

– A legeslegegyszerűbben. Nézze meg, hogy kiről írnak az újságok. De maga is kereshet és választhat magának – elvégre a haza nem ismerheti minden hősét, sokan inkognitóban akarnak maradni.

Este, miután minden létező újságot megvett, hazament leült a konyhaasztalhoz.

Ezek az első újságok sok elgondolkodtató alapanyagot kínáltak, és Viktor, miután aláhúzta a Nagyon Fontos Személyek nevét, elkezdte kimásolni őket egy kockás füzetbe. Sok munka várt rá – csak ebből a néhány lapból vagy hatvan nevet írt ki.

Aztán teát ivott és ismét gondolkodott – most már magáról műfajról. Úgy érezte, már látja is, hogyan lehet ebből eleven, nagyon eleven és ugyanakkor hatásos műfajt csinálni úgy, hogy még az egyszerű kolhozparaszt is letöröljön majd egy-egy könnyet, miután olvasott a számára ismeretlen elhunytról. Reggelre Viktor bejelölte magának az első „kereszt” hősét. Csupán annyi maradt hátra, hogy a főnök áldását adja.

5.

Reggel fél tízkor Igor Lvovics „áldása”, valamint egy csésze kávé és a tudósítói igazolvány ünnepélyes átvétele után Viktor vett egy bódéban egy üveg Finlandiát, és elindult az egykori író, ma parlamenti képviselő, Alekszandr Jakornyickij fogadóórájára.

A képviselő, amikor meghallotta, hogy a „Fővárosi” tudósítója akar vele találkozni, megörült. Azonnal meg is kérte a titkárnőjét, hogy mondjon le minden megbeszélést, és senkit se engedjen be hozzá.

Miután kényelmesen elhelyezkedett, Viktor az asztalra tette az üveg finn vodkát és a diktafont. A képviselő pedig fürgén elővett két kis kristálypoharat, és lerakta őket az üveg mellé.

Könnyedén beszélt, meg sem várta a kérdéseket. Beszélt a képviselőségéről, a gyermekkoráról, meg arról, hogy milyen volt, amikor ő komszomolszervező volt az egyetemen.
Az üveg vége felé eldicsekedett a csernobili utazásaival is. Merthogy állítólag Csernobil jótékonyan hatott a férfiasságára, amit kétség esetén a felesége, egy magániskola tanárnője is meg tud erősíteni, de akár a szeretője is, az Állami Operaház énekesnője.

Búcsúzáskor megölelték egymást, aztán elváltak. A képviselő-iró nagyon eleven nyomot hagyott Viktorban, talán túl elevent is egy nekrológhoz. De hát éppen ez benne
a bűvész-mutatvány: az elhunyt hősök az előbb még éltek, és a nekrológ sorainak ezt az elillant meleget kell megőriznie. Fölösleges túlságosan sötétnek lennie.

Otthon Viktor gyorsan megírta a nekrológot, „keresztet” vetett a képviselőre: az eredmény kétoldalnyi érzelmes szöveg az élő és esendő emberről. A felvételt meg sem kellett hallgatnia, frissen emlékezett még mindenre.

Miután Igor Lvovics reggel elolvasta a szöveget, nagyon felélénkült.

– Remek startolás – mondta. – Csak ennek az operaénekesnőnek a férje hallgasson… „Bár sok asszony siratja ma őt, s mindannyiukkal együtt is érzünk, de elsőként feleségének szeretnénk kifejezni legmélyebb részvétünket, valamint még egy asszonynak, akinek a hangja az Állami Operaház kupolája alatt zengett, őérte, őneki zengett, de mindenkihez szólt.” Gyönyörű! Csak így tovább? Hajrá!

– Igor Lvovics! – fordult hozzá felbátorodva Viktor. – Kicsit kevés az információm, és ha mindegyikkel interjúzni fogok, az rengeteg idő. Talán van nálunk az újságnál is valami dokumentáció…

A főnök mosolygott.

– Hát persze hogy van – mondta. – A bűnügyi osztályon. Éppen javasolni akartam magának. Szólok Fjodornak, hogy legyen hozzáférése.

6.

Miután munkába lépett, Viktor élete magától kezdett szerveződni. Minden erejével igyekezett. Szerencsére Fjodor is, aki a bűnügyi osztályon dolgozott, mindent, amije csak volt, megosztott vele. És sokmindene volt, a Nagyon Fontos Személyei szeretőinek névsorától kezdve egészen a célszemélyek konkrét bűnlajstromáig és egyéb ügyekig. Viktor meg éppen innen vette az életrajzokból hiányzó részleteket, amelyek, mint a finom indiai fűszerek, a „keresztek” szomorú tényeit ínyenceknél való csemegékké varázsolták. És Viktor rendszeresen hordta a főnök asztalára az újabb és újabb adag szövegeket. Minden remekül ment. A pénz gyűlt, bár nem volt nagyon sok belőle Viktor szerény igényeire bőven futotta. Az egyetlen dolog, ami néha zavarta, a hírnév hiánya volt – meg akkor is, ha álnév alatt írt. Az ő írásainak hősei azonban még túlságosan elevenek voltak. A több mint száz „véglegesen” megírt NFSZ-ből nemcsak hogy senki sem halt még meg, de még csak nem is volt beteg! Ezek a gondok azonban nem lassították munkatempóját. Továbbra is szorgalmasan olvasgatta az újságokat, írogatta ki belőlük a neveket, merült el az életrajzokban. A hazának meg kell tudnia, hogy kik a hősei – bíztatta magát.

November este volt. Odakint esett. Misa pingvin ismét hideg vizes fürdőt vett. Viktor meg hősei szívósságára gondolt. És hirtelen megszólalt a telefon.

– Igor Lvovics nevében telefonálok – szólt bele egy rekedt férfihang. – Beszélnünk kéne, van itt egy ügy.

Amikor meghallotta saját főszerkesztője nevét, Viktor beleegyezett a találkozóba.

Fél óra múlva meg is ismerkedett a vendéggel, egy negyvenöt körüli, jó megjelenésű, jól öltözött férfivel. A vendég egy üveg whiskyvel érkezett, azonnal le is ültek a konyhában.

– Misa – mutatkozott be a vendég, Viktor meg elmosolyodott és nyomban zavarba is jött.

– Elnézést, a pingvinemet is így hívják – szólt.

– Van egy régi barátom, aki nagyon beteg – folytatta a vendég–, egyidősek vagyunk és gyerekkorunk óta barátok. Úgy hívják, hogy Szergej Csekalin. Nekrológot akarok rendelni neki. Vállalja?

– Persze – válaszolt Viktor. – De szükségem van életrajzi adatokra, és jó lenne valami személyes is.

– Nem gond – mondta Misa. – Mindent tudok róla.
El tudom mesélni…

– Legyen szíves.

– Egy lakatos és egy óvónő fia. Gyerekkora óta motorbiciklire vágyott, aztán az iskola után végül vett is magának egy Minszket, de ehhez muszáj volt egy kicsit lopnia… Ma már nagyon szégyelli a múltját. Bár igaz, hogy a jelene sem jobb. Kollegák vagyunk, cégek alapításával és megszűntetésével foglalkozunk, csakhogy ez nekem megy, neki meg nem. Nemrég otthagyta a felesége, teljesen egyedül maradt. Még szeretője sem volt soha.

– Hogy hívták a feleségét?

– Léna… Hát nagyjából ilyen szomorú a helyzet, meg most az egészsége is…

– Mi a baja?

– Gyomorrák-gyanús és folyton prosztatagyulladása van.

– Na és mi neki a legfontosabb az életben? – kérdezte Viktor

– A legfontosabb? Egy ezüst színű Lincoln, amire már hiába vár …

A beszélgetés alatt whiskyztek, az ital meg a szavak összekeveredtek, és Viktor úgy érezte, mintha ott ült volna velük egy harmadik is, a szerencsétlen Szergej Csekalin, akit elhagyott a felesége, s aki betegen magára maradt élete megvalósíthatatlan álmával, az ezüst Lincolnnal.

– Mikor jöjjek? – kérdezte a vége fele Misa.

– Akár már holnap.

Amikor Misa elment, Viktor hallotta, ahogy kint felzúg egy kocsi motorja. Kinézett az ablakon és látta, hogy’ a lépcsőház elől elindul az a bizonyos hosszú, tekintélyes, ezüst színű Lincoln.

Miután a pingvin Misának adott egy gyorsfagyasztott lepény halat, és hideg vizet engedett neki a kádba, visszament a konyhába, és leült megírni a megrendelt nekrológot.
A konyha és fürdőszoba közti kis ablakon keresztül hallhatta a víz csobogást, elmosolyodott, s miközben felvázolta a „keresztet”, arra gondolt, hogy mennyire szereti a pingvin a hideg vizet.

7.

Az ősz a legjobb évszak nekrológírásra. A hervadás, bánat, a múltba révedés ideje ez. A tél az életnek kedvez, hiszen
a tél csupa vidámság, az ember felfrissül a hideg levegőn, a napsütésben meg szikrázik a hó. De télig még jónéhány hét van, s ezalatt még lehetne egy kis tartalékot gyártani a jövő évre. Szóval sok volt a munka.

Odakint ismét esett, amikor megjött a nem-pingvin Misa. Elolvasta a megrendelt nekrológot, és nagyon elégedett volt. Elővette a pénztárcáját és megkérdezte: mennyi.

A házigazda vállat vont, eddig neki hónapra fizettek.

– Nézd – mondta Misa –, a jó munkát meg is kell rendesen fizetni.

Ezzel az állítással muszáj volt egyetérteni, Viktor bólintott.

Misa elgondolkodott.

– Legalább kétszer annyit kell kapnod, mint a legdrágább prosti… Ötszáz dolcsi jó lesz?

Hogy a honoráriumot egy prostituált maximális árához mérték, nem tetszett Viktornak, de az összeg kedvére való volt. Ismét bólintott, és kapott Misától öt százdolláros bankjegyet.

– Ha nincs kifogásod, keresek még ügyfeleket – ajánlotta Misa.

Viktornak nem volt kifogása.

A nem-pingvin Misa elment. Odakint továbbra is szürke, esős délelőtt volt. Kinyílt az ajtó, és a pingvin ott állt a küszöbön. Egypercnyi álldogálás után odament a gazdájához, testével a térdéhez dőlt és így maradt. Viktor megsimogatta a kedves állatot.

8.

Éjjel Viktor nem aludt mélyen, hallotta, ahogy az álmatlanságban szenvedő pingvin fel-alá járkál a lakásban. Járkált, az ajtók meg nyitva maradtak. Néha úgy tűnt, hogy a pingvin megáll és nehezen lélegzik, mint egy öregember, aki megfáradt az élettől és önmagától.

Reggel telefonált Igor Lvovics és megkérte, hogy menjen be a szerkesztőségbe.

Kávé mellett megbeszélték, hogy’ áll a „kereszt-katalógus”.

Egészében véve a főnök elégedett volt.

– Az egyetlen mulasztás, amit elkövettünk – mondta –, hogy minden majdani halottunk kijevi lakos. Persze, a főváros úgy szívja magába a többé-kevésbé jelentős embereket, mint a porszívó, de a többi városnak is megvannak
a maguk hírességei.

Viktor figyelmesen hallgatott és időnként bólogatott.

– Nekünk mindenütt vannak tudósítóink – folytatta a főnök, akik már gyűjtik is a szükséges információkat. Csak el kellene utazni és összeszedni mindent, amit begyűjtötték.
A posta megbízhatatlan, s az ilyen ügyeket nem lehet teljesen a faxra sem bízni. Szóval szeretném megkérni, hogy vegyen benne részt…

– Miben? – kérdezte Viktor.

– El kell menni néhány helyre ezekért az anyagokért… Először Harkovba, aztán Odesszába, ha nincs kifogása ellene. Természetesen a szerkesztőség számlájára.

Viktor beleegyezett.

Odakint ismét elkezdett cseperegni. Útban hazafele Viktor betért egy kávézóba, rendelt egy fél deci konyakot és egy duplakávét. Fel akart melegedni.

A kávézó csöndes volt és néptelen. Éppen arra való hangulat, hogy az ember ábrándozzon vagy ellenkezőleg, a múlton merengjen.

Viktor belekortyolt a konyakba. Az ismerős illat az orrát csiklandozta. „Eredeti” – örült meg.

A kávézóbeli kellemes percek, a múlt és jövő közti pihenő konyakkal és kávéval romantikus hangulatba ringatta. Nem érezte magát sem boldogtalannak, sem magányosnak. Teljes értékű vendég volt, aki kielégíti szerény vágyát, hogy egy kis melegséget kapjon. Fél deci eredeti konyak, s a meleg máris kezd szétáradni a két ellentétes irányba, fölfele, a fejbe, és lefele, a lábba. A gondolatok pedig lelassulnak.

Korábban Viktor arról álmodozott, hogy regényíró lesz. Azonban még az elbeszélésig sem jutott el. Itt-ott, mappáiban volt ugyan néhány befejezetlen kézirata, de hát ezeknek az írásoknak az volt a sorsuk, hogy befejezetlenek maradjanak. Egyszerűen nem volt szerencséje a múzsákkal. Valamiért az ő kétszobás lakásában sohasem maradtak elég hosszú idei ahhoz, hogy legalább egy elbeszélést be tudna fejezni. Hát ez volt az oka az ő műfaji kudarcainak. A múzsák nagyon ingatagok voltak vele szemben. Vagy talán ő volt a hibás, hogy ilyen megbízhatatlan múzsákat választott. így tehát egyedül maradt a pingvinnel, továbbra is a rövid műfajban dolgozott amiért, igaz, nem fizettek rosszul.

Alaposan felmelegedve hagyta el a kávézót. Kint tovább szemerkélt. Szürkés, szomorkás nap volt.

Mielőtt hazament volna, vett a boltban egy kiló fagyasztói lazacot – Misának.

9.

A harkovi elutazása előtt meg kellett oldania egy dolgot: hogy kire hagyja Misát. A pingvin bizonyára nyugodtan átvészeltél volna a háromnapi magányt, de ő aggódott miatta. Merthogy barátai nem voltak, gondolatban sorra vette az összes ismerősét, de ezek valahogy mind távoli emberek voltak, Viktor nem akart hozzájuk fordulni. Megvakarta a fejét, és odament az ablakhoz.

Odakint csepergett az eső. A bejáratnál valami rendőr beszélgetett a szomszéd nénivel. Viktornak eszébe jutott a régi vicc a bakával meg a pingvinnel, és elmosolyodott. Odament a kisasztalhoz, amelyen a telefon állt. Fellapozta a noteszt, megkereste benne a körzeti rendőrség számát.

– Fischbein alhadnagy – szólt egy határozott férfihang a vonal másik végén.

– Elnézést – mondta akadozva és a szavakat keresve Viktor – lenne egy kérésem önhöz. Én az ön körzetében lakom…

– Történt valami? – vágott közbe a körzetis.

– Nem. És kérem, ne gondolja azt, hogy viccelek. Arról van szó, hogy kiküldetésbe megyek három napra, és nincs kire hagynom a pingvinemet…

– Tudja – válaszolt nyugodt, megfontolt hangon a rendőr – sajnos nem tudom hova tenni a pingvinjét, mert az édesanyámmal lakom a nappaliban.

– Félreértett – szólt nyugtalanul Viktor. – Arra szeretném kérni, hogy jöjjön el néhányszor hozzám és etesse meg…Odaadom a kulcsot…

– Azt lehet. Mondja meg a címét és a nevét, benézek. Otthon lesz három körül?

– Igen, itthon.

Viktor leült a fotelbe.

Alig egy éve még, itt, mellette, a fotel széles karfáján gyakran ült Olja, egyr miniatűr szőkeség, szimpatikus pisze orral és örökké sértődött tekintettel. Olykor Viktor vállára hajtotta a fejét és olyan volt, mintha aludt vagy álmaiba merült volna, amelyekben Viktor számára nem volt hely. Neki csak a valóságban volt engedélyezve a létezés. De még a valóságban is ritkán érezte, hogy szükség van rá. A lány csöndes volt és révedező. Mi változott azóta, hogy elment, és még csak meg sem magyarázta, hogy miért? Most Misa pingvin áll Viktor mellett. Csöndes, de hogy révedező-e? Milyen is az, hogy révedező? Ez csak egy olyan szó lenne, amely leírja a tekintetet?

Viktor előrehajolt és tekintetével a pingvinét kereste. Figyelmesen nézett a szemébe és próbálta megtalálni benne a révedezést, de csak szomorúságot látott.

A körzeti rendőr háromnegyed háromkor érkezett meg. lehúzta a cipőjét, és bement a szobába. A külseje nemigen felelt meg a nevének: szélesvállú, világos hajú, kék szemű fiú volt, Viktornál egy fejjel magasabb, inkább kézilabda válogatottba való, mint rendőrségre, de hát mégis csak rendőr volt.

– Na, hol van az állat? – kérdezte Viktort.

– Misa! – szólította Viktor, és a pingvin előbújt a zugából a sötétzöld dívány mögül.

Odament Viktorhoz, és közben érdeklődve nézett a rendőrre.

– Na, szóval ez itt Misa – mondta Viktor. Aztán a rendőrhöz fordult. – Elnézést, önt hogy hívják?

– Szergej.

Viktor a rendőrön felejtette a tekintetét.

– Furcsa – mondta –, egyáltalán nem néz ki zsidónak.

– Nem vagyok zsidó – mosolygott a rendőr. – Az igazi nevem Sztyepanyenko…

Viktor vállat vont és ismét a pingvinre nézett.

– Misa mondta neki. – Ezt az embert Szergejnek hívják, ő fog etetni, amíg én elutazom.

Aztán megmutatta Szergejnek, hogy mi hol van, és odaadta a lakás tartalékkulcsát.

– Legyen nyugodt – mondta a rendőr elmenőben. – Minden rendben lesz!

10.

Harkovban nagyon hideg volt. Viktor, ahogy leszállt a vonatról, rájött, hogy ő egyáltalán nem fog itt sétálni, mert túl vékonyan öltözött.

Miután elfoglalta szobáját a „Harkov” szállóban, felhívta a „Fővárosi” tudósítóját és bemutatkozott. Megbeszélték, hogy az Opera melletti aluljáró egyik kávézójában találkoznak.

Közeledett az este, a találkozás ideje, Viktor mégis a Szumszkaja utca felé került az Operáig, bár érezte, hogy
a fagy csípi az arcbőrét, a keze meg teljesen elgémberedik a rövid bunda zsebében.

A város szürkén borult a járda föle, az emberek siettek, mintha attól féltek volna, hogy a házak mindjárt rájuk omlanak, vagy a balkonok potyognak a fejükre, ami errefelé már rég nem ment ritkaságszámba.

Még öt perc séta, s aztán le kell menni az Opera melletti földalatti labirintusba, ami tele van bárokkal, boltokkal, kávézókkal. Meg kell találni a kétszintes kávézót a kis pódiummal, fönt kell majd leülni, a korlát mellett, szemben a színpaddal. Igen, és rendelni kell egy pohár narancslevet és egy doboz sört, de a sört nem szabad kinyitni.

Bár a találkozó időpontja rugalmas volt, fél hét és hét között beszelték meg, Viktor sietett. A hideg hajtotta.

„Majd ott veszek valami ennivalót – gondolta útközben –, mondjuk sült húst.”

Odaért az Opera épületéhez, és egy civilizált aluljárót pillantott meg. Egyik sötétségből, melyet a város esti fényei törtek meg, belépett egy másik sötétségbe, melyben csak az aluljáró kirakatai világítottak.

A lépcső tetején két öregasszony állt és nyújtotta a kezét, meg egy meglehetősen fiatal részeg, akinek teljesen elmosódtak az arcvonásai.

A kivilágított folyosón Viktor egyenesen a kávézó fele tartott. Az. üvegajtó mögött biztonsági őr ült és könyvet olvasott. Felnézett a belépő Viktorra.

– Hová? – kérdezte nem annyira szigorúan, mint inkább katonás határozottsággal.

– Enni – válaszolta Viktor.

A rendőr bólintott, és kezével befele intett.

Viktor elment a bárpult előtt, ahol vendégek söröztek, úgy ránézésre mind köztörvényesek. A kopasz bárpultos ferdén mosolygott, amikor tekintete a Viktoréval találkozott, és mintha intett volna neki a fejével, mondván, hogy menj innen, hátra se nézz!

Elöl egy erősen megvilágított rész volt, szinte vonzotta magához, Viktor odasietett.

Megállt a kis színpad előtt, amely körül kétoldalt félkörben két szinten asztalok voltak. A felső szint alig fel méterre volt az alsó fölött.

Odament a pulthoz, és rendelt egy pohár narancslevet és egy doboz sört.

– Ennyi? – kérdezte a pultos nő, egy kövér, kimázolt szőkeség.

– Valami húsétel van? – kérdezett vissza Viktor.

– Hal, rántotta… – darálta monoton hangon.

– Akkor ennyi – sóhajtott Viktor. – Egyelőre.

Miután fizetett, leült a felső szint egyik asztalához, szemben a színpaddal. Kortyolt egyet az üdítőből, és még éhesebbnek érezte magát.

– Nem baj – gondolta –, majd eszem a szállodában, ott van étterem.

Ránézett az órájára, húsz perc múlva hét.

A kávézóban csönd volt. A szomszéd asztalnál két azerbajdzsán ült, és szótlanul itták a sört.

Viktor megfordult, tekintetével végigpásztázta az egész helyiséget, és hirtelen egy pillanatra villanás vakította el. Hunyorított, kezével megdörzsölte a szemét, majd ismét kinyitotta, és az aluljáróban egy férfit látott elmenni, kezében fényképezőgéppel.

Ismét körülnézett, próbált rájönni, hogy kit fényképeztek le. De rajta és az azerbajdzsánokon kívül senki sem volt a kávézónak ebben a részében.

– Biztos a kaukázusiakat… – gondolta, és belekortyolt
a híg narancslébe.

Telt az idő. A hosszú pohárban már csak egy korty maradt. Viktor már a doboz sört nézegette, azon gondolkodván, hogy vesz még egyet és kinyitja.

Az asztalhoz farmeres, bőrdzsekis lány lépett. Fején szorosra kötött rokker kendő, hátul bogra kötve, amely kiadta hibátlan koponyájának formáját. A kendő alól gesztenyebarna hajfonat lógott.

Leült Viktor mellé, és festett szemeit ráfüggesztette.

– Rám vársz? – kérdezte mosolyogva.

Viktor összerezzent, megfeszült, hirtelen kényelmetlenül érezte magát.

– Nem – villant át rajta. – Hiszen a tudósító férfi… Bár lehet hogy őt küldte maga helyett…

Viktor futólag a lányra pillantott, valami táskát vagy mappát keresve nála, amelyben a neki szánt papírokat hozhatta volna, de a lánynál csak egy piciny kis retikül volt, amelyben egy üveg sör sem fért volna el.

– Na mi lesz, drágám? Nem érsz rá? – figyelmeztette a hang, és Viktor rögtön rájött, hogy nem őt várja.

– Köszönöm – mondta – Tévedett.

– Én általában ritkán tévedek – szólt édeskés hangon, és felállt az asztaltól. – Bár előfordulhat…

Miután egyedül marad az asztalnál, Viktor fellélegzett, és ismét a kibontatlan doboz sörre nézett. Aztán az órájára. Háromnegyed hét. Ideje lenne megérkeznie.

De a tudósító nem érkezett meg. Fél nyolcig Viktor megitta a sörét és elment. Aztán a szálloda éttermében megvacsorázott, majd felment a szobájába, és ismét felhívta a tudósítót, de a telefon csak búgott és búgott, amíg Viktor le nem tette a l agylót.

Szemei lecsukódtak. A meleg szállodai szoba elbágyasztotta és elálmosította.

Viktor úgy döntött, hogy majd reggel ismét felhívja
a tudósítót, lefeküdt az ágyra és nyomban elaludt.

11.

Kijevben ismét szemerkélt az eső. Szergej Fischbein-Sztyepanyenko körzeti rendőr belépett Viktor lakásába. Lehúzta a cipőjét. Zöld gyapjúzokniban bement a konyhába, elővett a fagyasztóból egy nagy lazacot, a térdén kettétörte és beletette a tálba, amely ott állt az alacsony gyerekszéken.

– Misa! – kiáltott, aztán hallgatózott.

Meg sem várva a választ, bement az első szobába, aztán a hálóba. A dívány mögött észrevette Misát, aki álmosan vagy szomorúan állt a fal mellett.

– Gyerünk, gyerünk enni! – hívogatta kedvesen a rendőr. Misa a rendőr szemébe nézett.

– Na gyerünk már! – kérlelte. – Hamarosan megjön a gazdid. Hiányzik, mi? Na gyere!

A pingvin lassan kitotyogott a konyhába, Szergej óvatosan követte. Elkísérte a táljáig, megvárta, amíg elkezdődik az ebéd, majd tiszta lelkiismerettel visszatért az előszobába, cipőt húzott és kilépett a szemerkélő kijevi esőbe.

–Jó lenne, ha riasztás nélkül telne el ez a nap! – gondolta és felnézett a sötét, alacsony égre.

12.

Viktor reggel az utcáról jövő lövöldözésre ébredt. Ásított, felkelt és az órára nézett – nyolc óra. Odament az ablakhoz – odalent rendőrségi terepjáró és mentőkocsi állt. Aztán felnézett a kék égre és a halványsárga napra, melynek első sugarai most bújtak ki a sztálini épületek mögül. Úgy tűnt, jó idő lesz.

Leült a kisasztalhoz, ahol a telefon állt, és tárcsázta a tudósító számát.

– Halló! – hallatszott egy női hang. – Kit keres?

– Beszélhetek Nyikolaj Alekszandroviccsal? – kérdezte Viktor.

– Ki keresi? – kérdezte a női hang.

– Az újságtól… A „Fővárositól”… – válaszolt, érezve
a nő hangjában a feszültséget.

– Hogy’ hívják? – kérdezte a hang.

Viktor megsejtette, hogy valami itt nincs rendben, keze remegni kezdett, és letette a kagylót.

– Kávét! – mondta magának. – Innom kell egy’ kávét.

Miután felöltözött és némi hideg vizet lötybölt az arcára, lement a szálloda bárjába. Odament a pulthoz, és dupla presszókávét rendelt.

– Foglaljon helyet, hozom – mondta a pincér.

Viktor a bár sarkában levő helyet választotta, leült a nagy, hasított bőr puffra, a kis üveglapos asztal mellé. Keze kinyúlt a nehéz, öntött üveghamuzóért. Elmélázva kezdte forgatni.

A bárban csönd volt.

Odajött a pincér, és az asztalra tette a kávéscsészét.

– Még valamit? – kérdezte.

– Nem, köszönöm – intett Viktor, majd felemelte a fejét, és áthatóan nézett a pincérre. – Mondja, kérem, miféle lövöldözés volt itt reggel?

A pincér vállat vont.

– Azt hiszem, valami valutás kurvát öltek meg… Biztos megsértett valakit.

A kávé kissé keserű volt, de Viktor azonnal érezte jótékony hatását. Elmúlt a kézremegése, s a fejében sem dörömböltek már úgy az idegek. Visszatért a nyugalma. Összeszedte a gondolatait.

– Nem történt semmi szörnyű – hallotta saját gondolatait, amelyek olyan magabiztosak voltak, hogy muszáj volt hinni nekik. Ez maga az élet. A mindennapi élet. Egyszerűen csak fel kell hívni a főnököt és megkérdezni, hogy mi legyen.

Miután megitta a kávéját és fizetett, felment a szobájába és felhívta Kijevet.

– Mára szól a retúrjegye – mondta nyugodtan Igor Lvovics. – Akkor jöjjön haza. Foglalkozzon továbbra is Kijevvel, a vidékkel még várunk…

Miután elfoglalta a helyét a fülkében, Viktor kinyitotta az állomáson vásárolt „Esti Harkov” új számát. Átlapozta, és szeme megakadt a kék fény rovaton, amelyben az új bűncselekmények voltak apró betűvel szedve. A „Gyilkosságok” című lovaiban Viktor a következőket olvasta: „Tegnap este öt óra körül ismeretlen tettes meggyilkolta saját lakásán a „Fővárosi Hírek” tudósítóját, Nyikolaj Agnyivcevet.”

Viktor térdére hajtotta az újságot. Rosszul érezte magát. A vonat hirtelen lökött egyet, az újság a földre hullott.

13.

Reggel a lakásába menet fölfele Viktor a körzeti rendőrbe ütközött.

– Á, jó reggelt! – örült meg Szergej Fischbein-Sztyepanyenko. – Milyen sápadt…

– Hogy’ van Misa? – kérdezte Viktor elgyötört hangon.

– Minden rendben! – mosolygott a rendőr. – Persze hiányzott neki a gazdija. A fagyasztóban elfogyott a hal.

– Nagyon köszönöm! – próbált hálásan mosolyogni Viktor, de a mosoly keserűre és fájdalmasra sikerült. – Hálás vagyok önnek. Majd megiszunk valamit, rendben?

– Köszönöm. Nem utasítom el – bólintott a rendőr. – Hívjon fel, tudja a telefonszámom. És ha majd még vigyázni kell a kis kedvencre, szóljon bátran. Szeretem az állatokat. Az igaziakat, persze, nem az olyanokat, mint amilyenekkel szolgálat közben van dolgom…

Misa megörült a gazdájának. Már az előszobában volt, amikor Viktor belépett és villanyt gyújtott.

– Szia, drága! – Viktor térdre ereszkedett, és a pingvin szemébe nézett.

Úgy látta, hogy Misa nevet.

A pingvin szeme tényleg csillogott az örömtől, ügyetlenül lépett egyet a gazdája felé.

– Legalább engem is vár valaki a világon! – gondolta Viktor.

Felegyenesedett, levetkőzött és bement a szobába. A pingvin utána csoszogott.

14.

Viktornak fájt reggel a feje. Feküdt az ágyban, és semmi kedve sem volt felkelni.

Az ébresztőóra fél tízet mutatott. Miközben nyitott szemmel egyik oldaláról a másikra fordult, észrevette, hogy a pingvin a feje mellett áll.

– Ó, istenem – sóhajtott és felült – tegnap óta nem adtam neki enni!

És nem törődve a tompa fejfájással meg a lüktető halántékával, megmosdott és felöltözött.

A kinti fagyos levegőn kissé felfrissült. Mintha Harkov óta a tél a nyomában volna és követné.

– kéne majd hívni a főnököt – gondolta út közben. – Azt kell mondani neki, hogy beteg voltam… Újságot is kell venni. Jó lenne egy kicsit dolgozni is ma…

Az áruház halrészlegén vett két kiló fagyasztott lepényhalat aztán kissé bizonytalanul kért még egy kiló élő halat is.

Otthon teleengedte a kádat hideg vízzel, beletette a három ezüstös pontyot, és odahívta Misát.

Misa megnézte az úszkáló halakat, megfordult és visszatotyogott a szobába.

Viktor vállat vont. Nem értette kedvencét.

Csöngettek.

Kinézett a kémlelőnyíláson, meglátta a nem-pingvin Misát, majd ajtót nyitott.

– Szia – mondta Misa, amikor belépett. – Van néhány rendelés. Hogy vagy?

Viktor bólintott.

Bementek a konyhába. A pingvin is kitotyogott.

– Á, a druszám! – örült meg a vendég. – Szevasz!

Aztán Viktorra nézett.

– Te meg mit vagy olyan komor? – kérdezte. – Beteg vagy, vagy mi?

– Igen – bólintott Viktor. – Meg valahogy olyan vacakul…

Szeretett volna egy kicsit panaszkodni, s bár valami tiltakozott benne az efféle viselkedés ellen, nem tudott uralkodni magán.

– Csak írok, írok, a munkámat meg senki se olvassa – mondta nem is annyira sírós hangon, mint inkább sértődötten, úgy, hogy ez a hang nem keltett együttérzést. – Már több mint kétszáz oldalt… A semmiért…

– Hogyhogy a semmiért? – vágott közbe a nem-pingvin Misa. – Te egyszerűen csak az asztal fióknak írsz, mint egykor az írók a régi, szép, szovjet időkben. Azzal a különbséggel hogy a te dolgaidat előbb-utóbb így is, úgy is közölni fogják. Garantálom.

Viktor bólintott, rájött, hogy a vendég igazat beszél, de a kielégítetlen becsvágy érzése már annyira rátelepedett, hogy nemcsak mosolyogni, de megnyugodni sem tudott.

– Szerinted eddig kiről írtad a legjobbat? – kérdezte barátságosan a nem-pingvin Misa.

– Jakornyickijről – válaszolt Viktor elgondolkodva, és eszébe jutott a hosszú interjú a finn vodka mellett.