Borítószöveg

NEW YORK TIMES BESTSELLER

„Nem kérdezősködsz, nem küzdesz, nem ellenkezel.” 1948-ban ezzel az intelemmel hagyta az anyja a nyolcéves Norikót a nagyhatalmú Kamiza család birtokának a kapujában. És Nori szót fogad. Nem kérdezi, miért hagyta el az anyja, sem azt, miért zárják egy padlásszobába, és zokszó nélkül tűri a mindennapos vegyszeres fürdőket, amivel ki akarják fehéríteni a bőrét.

Nori szerelemgyerek, egy japán nemesúr ágyasának és egy afroamerikai katonának a lánya. Rideg nagyanyja gyűlöli, mert a létezése foltot ejtett a család becsületén, és csak azért fogadja be, hogy elrejtse a világ elől. Az intelligens kislány pontosan érzi, hogy a mássága az oka az elutasításnak, és mindenben engedelmeskedik.

Amikor három év múlva váratlanul megjelenik a birtokon a néhány évvel idősebb féltestvére, Akira, a két gyerek között erős kötelék szövődik. A tehetséges hegedűművész fiú tanítgatja a húgát, és a zenén keresztül új világ tárul Nori elé, ami végérvényesen megváltoztatja mindkettőjük életét. Nori ráébred, hogy igenis van helye a világban, és bármily nagy árat fizet is érte, érdemes harcolnia a szabadságáért.

„Szívszorító történet szerelemről és veszteségről, előítéletekről és fájdalomról, a kötelékekről, amelyek összetartanak egy családot.” – Kristin Hannah

Asha Lemmie a Boston College-ban diplomázott: irodalmat és kreatív írást tanult, majd New Yorkba költözött, és a könyvkiadásban helyezkedett el. Egyedi nézőpontból elmesélt történelmi regényeket ír, és az idejét New York, London és Kiotó között osztja meg.

Fordította

Nagy Gergely

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Asha Lemmie: Fifty Words for Rain

DUTTON an imprint of Penguin Random House LLC

Copyright © 2020 by Asha Lemmie

Hungarian translation © 2022 Nagy Gergely

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítókép © ILINA SIMEONOVA / Trevillion Images

ISBN 978-963-604-021-5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Tóth Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Hannah-nak szeretettel,
és minden kitaszítottnak:
a holnapra!

NYITÁNY

Kiotó prefektúra, Japán

1948 nyara

Nori első valódi emléke az, hogy megállnak a ház előtt. Utána évekig igyekezett áttörni elméje korlátait és felidézni, mi történt az előtt a nap előtt. Csak feküdt a hátán az éjszaka csendjében, és újra meg újra nekifutott az emlékezésnek. Időnként felvillant előtte egy kép egy apró lakásról, rikító sárga falakkal. De aztán el is tűnt, éppolyan gyorsan, mint ahogy előbukkant, és nem maradt utána semmilyen elégedettségérzés. Így hát, ha megkérdezték volna, Nori azt feleli, az élete hivatalosan azon a napon kezdődött, amikor először megpillantotta a két zöld domb között békésen elterülő, impozáns birtokot. Bámulatosan szép volt, ezt meg kellett hagyni, de e szépség dacára Nori mégis úgy érezte, összeszorul és kavarogni kezd a gyomra a látványtól. Az anyja ritkán vitte bárhová, és valahogy tudta, vár itt rá valami, ami nem fog neki tetszeni.

A kopott kék autó hirtelen megállt az úton, a birtokkal szemben. Hagyományos stílusú ház volt, magas, fehér falakkal körülvéve. A külső kapu nyitva állt, így be lehetett látni a gondosan rendben tartott belső udvarra. De magának a háznak az ajtaja zárva volt. A főkapu tetejére szavakat véstek, aranyozott betűkkel, hogy mindenki láthassa. De Nori nem tudta elolvasni. A saját nevét felismerte, és le is tudta írni – No-ri-ko –, de mást nem. Abban a pillanatban azt kívánta, bár el tudna olvasni minden szót, amelyet valaha leírtak, minden nyelven, amelyet a két tenger közt beszélnek. Nem is értette, miért zavarja ennyire, hogy nem tudja elolvasni a betűket a kapu fölött. Az anyjához fordult.

– Okaaszan, mi van odaírva?

A mellette ülő nőből bosszús sóhaj szakadt ki. Látszott rajta, hogy hajdanán híres szépség lehetett. Még mindig gyönyörű volt, de fiatal arcán már kezdett megmutatkozni, mi mindenen ment keresztül az életben. Sűrű, sötét haját befonva viselte, de a fürtök folyton ki akartak szabadulni a fonatból. Lágy szürke szemét lesütötte. Nem akart a lánya szemébe nézni.

– Kamiza – felelte végül. – Azt írja, Kamiza.

– De hát ez a mi nevünk, nem? – csicseregte Nori, mert ez rögtön felkeltette az érdeklődését.

Az anyja fojtott kacajt hallatott, amitől Norinak égnek állt a haja. A sofőr, akit Nori aznap reggelig még sosem látott, meglepetten nézett rájuk a visszapillantó tükörben.

– Igen – felelte aztán halkan az anyja, és a szemében valami fura szikra lobbant, amelyet Nori, a korlátozott szókincsével, nem tudott volna megnevezni. – Ez a családnevünk. Itt lakik az anyám és az apám, gyermekem. A te nagyszüleid.

Nori érezte, hogy szaporábban kezd verni a szíve. Az anyja még sosem említette neki a rokonaikat vagy családjukat. Már régóta sodródtak az életben kettesben, így Norinak fura volt a gondolat, hogy valahol horgonyt vessenek.

– Te is itt laktál velük, okaaszan?

– Régen – felelte kurtán az anyja. – Mielőtt te megszülettél. Sok évvel ezelőtt.

Nori elgondolkodott.

– És miért mentél el?

– Elég a kérdezősködésből, Noriko! Fogd a dolgaidat! Gyere!

Nori szót fogadott, és az ajkába harapott, hogy így állítsa meg a kérdések folyását. Az anyja nem szerette a kérdéseket. Valahányszor kérdezett tőle valamit, csak helytelenítő pillantást kapott érte. Jobb, ha nem kérdez semmit. Azon ritka alkalmakkor, amikor sikerült az anyja kedvében járnia, száraz félmosoly volt a jutalma. Néha, ha különösen jól viselkedett, az anyja cukorkával vagy egy új szalaggal is meglepte. Életének nyolc éve során Nori tizenkét szalagot gyűjtött össze: ennyiszer sikerült megörvendeztetnie az anyját.

Egy nőnek fontos megtanulnia csendben maradni, mondta mindig az anyja. Ha mást nem is, hallgatni tudnia kell.

Nori lelépett a járdára, és még egyszer ellenőrizte, megvan-e mindene. Megvolt a kis barna bőröndje a foszladozó szíjakkal meg a fogantyúra kötött lila selyem zsebkendővel. Megvolt a kék táskája az ezüst csattal, amit a legutóbbi születésnapjára kapott. És ez volt mindene. Nem mintha azt gondolta volna, hogy bármi másra is szüksége lenne.

Csak most figyelt fel rá azóta, hogy hajnalban felkeltette – az anyjánál nem volt semmilyen csomag.

A nő úgy állt ott, mintha a halvány rózsaszín szaténpapucsa gyökeret vert volna a szokatlanul fehér járdában. Csillogó szeme valami olyan helyre révedt, ahová Nori nem tudta követni.

Nori számba vette, mit visel az anyja: rövid ujjú, térdig érő babakék ruhát. Sötét harisnyát. A nyakában aprócska ezüstkereszt lógott, a közepén pici gyémánttal. Két kezét összefűzte a mellkasa előtt, olyan szorosan, hogy finom bőre alatt látszottak a kicsiny, kék erek is.

Nori habozva megérintette az anyja karját.

– Okaaszan…

Az anyja szaporán pislogott, és a karja ernyedten az oldala mellé hullott. De a szeme nem mozdult.

– Noriko – szólalt meg, és olyan szokatlan szeretet itatta át a hangját, hogy Nori szinte el sem tudta hinni –, szeretném, ha megígérnél valamit.

Nori csak pislogott, és igyekezett csinosnak és szófogadónak tűnni – mindannak, aminek az anyja szerette volna látni. Nem fogja elrontani ezt a pillanatot az ostoba beszédével!

– Igen, okaaszan?

– Ígérd meg, hogy szót fogadsz!

A kérés készületlenül érte. Nem azért, mert olyan szokatlan lett volna az anyjától az ilyesmi, hanem mert Nori soha életében nem volt engedetlen. Ezt nem is kellett volna külön mondania. Zavara bizonyára meglátszott rajta, mert az anyja letérdelt elé, így a szemük majdnem egy szintben volt.

– Noriko – mondta sürgetően; Nori még sosem hallotta így beszélni. – Ígérd meg! Ígérd meg, hogy mindenben szót fogsz fogadni! Nem kérdezősködsz, nem küzdesz, nem ellenkezel. Nem is gondolkodsz, ha a gondolkodás olyan irányba visz, amerre nem szabad menned. Csak mosolyogsz, és teszed, amit mondtak. Csak az életed fontosabb az engedelmességnél. Csak az, hogy lélegzethez juss. Ígérd meg nekem!

Nagyon fura ez a beszélgetés, gondolta Nori. Ezer meg ezer kérdés égette a nyelvét. Visszanyelte mindet.

– Igenis, okaaszan. Jakuszoku simaszu. Megígérem.

Az anyjából rekedt sóhaj tört fel, valahol a megkönnyebbülés és a kétségbeesés között.

– Most pedig figyelj! Bemész azon a kapun, Nori. A nagyszüleid meg fogják kérdezni, mi a neved. Mit felelsz?

– Hogy Noriko, okaaszan. Kamiza Noriko.

– Igen. Aztán megkérdezik majd, hány éves vagy. És erre mit felelsz?

– Hogy nyolcéves, okaaszan.

– Azt is meg fogják kérdezni, én hová mentem. És te erre azt feleled nekik, hogy nem mondtam el neked. Nem tudod. Megértetted?

Nori érezte, hogy kiszárad a szája. A szíve úgy zakatolt a mellkasában, mint egy kalitkából szabadulni igyekvő kismadár.

– Okaaszan, te hová mész? Nem jössz be velem?

Az anyja nem válaszolt. Felállt, a zsebébe nyúlt, és egy vastag, sárga borítékot húzott elő.

– Fogd ezt! – nyomta sietve Nori izzadt kezébe. – Add oda nekik, ha kérdezgetnek!

Nori hangja most már riadtan elvékonyodott.

– Okaaszan, hová mész?

Az anyja nem nézett rá.

– Nori, csitt! Ne sírj! Azonnal hagyd abba a sírást!

Nori érezte, ahogy a már-már kibuggyanó könnyek ijesztő gyorsasággal elapadnak. Mintha még a könnyeknek is feltétel nélkül szót kellett volna fogadniuk.

– Noriko – folytatta szinte suttogva. – Legyél jó kislány! Tedd, amit mondanak, és minden rendben lesz! És most ne sírj! Semmi okod sírni.

– Igenis, okaaszan.

Az anyja habozott, hosszú pillanatokig mintha kereste volna a szavakat. Végül belátta, hogy nincs megfelelő, és inkább csak kétszer megpaskolta a lánya feje búbját.

– Megvárom, amíg bemész. Menj csak! Vidd a dolgaidat!

Noriko felvette a csomagjait, és lassan megindult a kapu felé. Az már ott tornyosult előtte. A léptei egyre kisebbek lettek, ahogy közeledett hozzá.

Néhány lépésenként hátra-hátrapillantott a válla fölött, hogy megbizonyosodjék: az anyja még mindig figyeli. Ott állt, és nézte. Noriko nagyot nyelt.

Amikor végre odaért a kapuhoz, megtorpant, mint aki nem tudja, most mit tegyen. A kapu nyitva volt, és ő mégis egészen biztosan érezte, hogy nem lenne szabad belépnie rajta. Várta, hogy az anyja megmondja, mit tegyen, de a nő csak állt a járdán, és némán figyelte.

Noriko lépésről lépésre araszolt előre. Amikor félúton járt a ház ajtaja felé, megállt, mert képtelen volt továbbmenni. Kétségbeesve fordult vissza az anyja felé, aki ekkorra már visszament az autóhoz.

– Okaaszan! – nyöszörögte Nori, és eddigi nyugalma egyetlen rémisztő pillanat alatt elpárolgott. Vissza akart szaladni az anyjához, de valami mintha odaszögezte volna az utacskára.

Ez a valami ott is tartotta, kérlelhetetlenül és könyörtelenül. Nem hagyta megmozdulni, levegőt venni vagy kiáltani sem, miközben azt látta, hogy az anyja még egy utolsó, furán felvillanyozott pillantást vet rá, majd beszáll az autóba, és becsukja az ajtót. Még csak pislogni sem tudott, úgy nézte végig, ahogy az autó gyorsít, végighajt az utcán, majd befordul a sarkon, és eltűnik a szeme elől.

Nori nem tudta, meddig állt ott kővé dermedve. A nap már magasan járt az égen, amikor lassan továbbindult az utacskán, át az udvaron. Még mindig valami önkívületféleségben volt, amikor kis kezét felemelve halkan bekopogott a nagy ajtón. Nem történt semmi. Meglökte az ajtót, és tán azt remélte, hogy nem fog kinyílni. Nem is nyílt, és a nagy ajtószárnyak sokkal nehezebbnek tűntek annál, hogy újra próbálkozzon.

Leült, és várt. Hogy pontosan mire, azt nem tudta.

Néhány pillanat múlva nyílt az ajtó, mintha valami láthatatlan erő mozgatná. Két termetes, öltönyös férfi lépett ki rajta, és megvetően néztek le rá.

– Menj innen, kislány! – vetette oda neki az egyik. – Koldusokból nem kérünk!

– Nem vagyok koldus! – tiltakozott Nori, és talpra ugrott. – Noriko vagyok!

A férfiak üres tekintettel bámultak rá. Nori remegő kézzel odanyújtotta a borítékot, amelyet az anyja adott neki.

– Kamiza Noriko deszu.

A két férfi érthetetlen pillantást váltott. Aztán egyetlen szó nélkül eltűntek az ajtó mögött.

Nori várt tovább. Már szédelgett, de erőnek erejével állva maradt.

Újabb hosszú percek teltek el, aztán az első férfi ismét megjelent.

– Gyere! – hívta begörbített ujjal.

Felkapta Nori csomagjait, és megindult előre, a kislány meg szaladhatott utána. Gyönyörű volt a ház, sőt palota volt inkább, de Nori figyelmét máris az előtte álló alak vonta magára.

Idős asszony volt, a szeme olyan, mint az anyjáé, szorosan feltűzött hajában ősz tincsekkel. És hitetlenkedve nézett rá.

Mivel nem tudta, mi mást tehetne, Nori azt tette, amit mondtak neki:

– Konbanva, obaaszama. Az én nevem Nori – köszöntötte az asszonyt.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet
Vízdal

Kiotó, Japán

1950 nyara

A fájdalom gyorsan jött. Riasztó fanfárral érkezett. Semmi sem állíthatta meg, ha már egyszer megindult hátborzongató útján.

Jönni gyorsan jött. Amíg elmúlt, az tartott sokáig.

Nori szinte örömmel fogadta a fájdalmat, mert tudta, hogy ennél úgysem lesz jobb. Először bizsergést érzett, mintha egy kis tollpihe járna táncot a bőrén. Aztán jött a folyamatos égető érzés. Teste minden idegszála egyenként sikoltott, míg a végén már együtt üvöltött mind, mint valami tiltakozó kórus. Aztán eleredt a könnye. Kisebb korában, az évek alatt Nori megtanulta, hogy ne tartsa vissza, mert csak rosszabb lesz.

Ha ellenáll, akkor majd kapkodhat levegőért, remegő kortyokban szívja be az orrán, és mintha valami szorítaná a mellkasát. Az orra folyik, és az elvegyül a könnyekkel, valami hányingerkeltő keveréket alkotva, amely túlságosan is gyakran csöppen a nyitva maradt szájába.

Jobb inkább elfogadni a könnyeket, amilyen elegánsan, méltósággal csak lehetséges. Akkor némán gördülnek le az arcán, folyamatosan, hűvösen, mint egy kis patak.

Így legalább valamennyi önbecsülése marad.

– Mára elég lesz, odzsószama.

Szúrt a szeme, de Nori erőnek erejével a megszólalóra koncentrált: egy harmincas évei elején járó, kerek, vidám arcú, meleg mosolyú szobalányra.

– Köszönöm, Akiko-szan.

A szobalány gyengéden segített Norinak felállni a porcelán fürdőkádban, odanyújtva a karját a tízéves kislánynak, hogy kapaszkodjon belé.

A csupasz testét érő hirtelen hűvöstől fojtott kiáltás hagyta el Nori száját, és a térde is megroggyant kissé. Akiko elkapta, mielőtt elesett volna, és kis termetéhez képest meglepő erővel kiemelte a kislányt a kádból, és leültette az ott álló székre.

Nori ide-oda dülöngélt, az állandó mozgással igyekezett csillapítani bensőjében a remegést. Néhány pillanat, és a fájdalom alábbhagyott annyira, hogy sikerült kinyitnia a szemét. Nézte, ahogy Akiko kiöblítette a langyos víz, a fehérítő és a mandulaszínű bőrcafatok (az ő bőrének darabjai!) keverékét a kádból.

– Hat ez, mit gondolsz? – kérdezte, és dühítette, hogy vágyakozás lopózott a hangjába. – Akiko-szan, gondolod, hogy hat?

Akiko odafordult a gondjaira bízott gyermekhez. Nori nem tudta leolvasni az arcáról, mit gondol. De aztán apró mosolyt villantott, és Norit elöntötte a megkönnyebbülés.

– Igen, kisasszonyka, szerintem hat. A nagyanyád örülni fog.

– Gondolod, hogy kapok új ruhát?

– Talán. Ha ad pénzt anyagra, csinálok neked egy nyári jukatát. A régit már majdnem teljesen kinőtted.

– Kéket szeretnék! Az egy nemes szín, ugye, Akiko-szan?

Akiko lesütötte a szemét, és Norit egy tiszta pamuttrikóba bújtatta.

– A kék nagyon jól állna neked, kisasszonyka.

– Obaaszamának az a kedvenc színe!

– Igen. De most szaladj! Egy óra múlva viszem a vacsorát.

Norinak erővel kellett rávennie a tagjait, hogy mozduljanak, figyelmen kívül hagyva a fájdalom tompa dübörgését. Ez hat, igenis, ő tudta, ezek a napi fürdők hatásosak! A nagyanyja egyenesen Tokióból hozatta a legjobb varázsszappant, ami csak kapható. Nori beletörődőn viselte a fájdalmat, mert tudta, hogy az eredmény idővel megéri majd a szenvedést. Egész nap maradt volna a kádban, ha Akiko hagyja, de a bőre hajlamos volt megégni tőle, és ezért egyszerre csak húsz percet volt szabad a fürdőben töltenie. A bal lábán maradt is egy foltos, lila égésnyom, amelyet hosszú szoknyákkal kellett eltakarnia, de annyira nem zavarta, mert az égés körül a bőr csodálatosan világos és csillogó lett.

Azt szerette volna, ha mindenütt ilyen lenne a bőre.

Végigszaladt a folyosón, óvatosan, hogy ne csapjon zajt, mert délután volt, és a nagyanyja ilyenkor szokott szundítani egyet. Különösen télen, amikor túl hideg van ahhoz, hogy látogatóba menjen bárkihez, és a nap is korán nyugszik.

A padlásra vezető lépcső felé igyekezve próbált nem nézni a szolgák szemébe, akik mintha mindig megbámulták volna, amikor csak az útjukba került. Hiába élt már két éve ebben a házban, láthatóan még mindig kellemetlenül érezték magukat a jelenlétében.

Akiko biztosította róla, hogy nem arról van szó, hogy nem kedvelik: egyszerűen nincsenek hozzászokva gyerekek jelenlétéhez a házban.

Akárhogy is, Nori örült, hogy a padláson lakhat, távol mindentől és mindenkitől. Amikor megérkezett, a nagyanyja parancsot adott, hogy takarítsák ki a padlást, és alakítsák át egy kis lakosztállyá számára.

Hatalmas volt ez a padlás, és teli mindenfélével, olyan dolgokkal, amilyeneket Nori azelőtt sosem látott. Volt egy ágya, egy étkezőasztala három székkel, egy könyvespolca, egy kosara teli kötő- és varróeszközökkel és -anyagokkal, egy kis oltár, ahol imádkozhatott, egy kályha a téli hónapokra, és egy szekrény a ruháinak. És egy apró öltözőasztala is egy zsámollyal, amely Akiko szerint valaha az anyjáé volt. Megvolt még a barna bőröndje is, a fogantyúján a lila selyemszalaggal, és a halványkék táskája is a kis ezüst csattal. Ezt a két dolgot a szoba túlsó sarkában tartotta, hogy mindig tudja, hol keresse őket, ha bármikor kellenének.

De az igazi kedvence a félhold alakú ablak volt az ágya fölött, amely a hátsó udvarra nézett. Ha felállt az ágyra (ezt persze nem lett volna szabad, de ő akkor is felállt), látta is a kerítéssel körülvett udvart a zöld fűvel és a nagyra nőtt, ősöreg barackfákkal. Látta a mesterséges tavacskát a benne úszkáló és fröcskölő koi pontyokkal. Még a szomszéd házak tetejének halvány körvonalát is látta. Amennyire Nori tudta, az egész világ látható volt innen.

Hányszor állt ott egész éjszaka, homlokát a hűvös, nedves üveghez nyomva? Az biztos, hogy nagyon sokszor, és igencsak szerencsésnek érezte magát, hogy sosem kapták rajta. Az egészen biztosan verést jelentett volna.

Azóta nem hagyhatta el a házat, hogy megérkezett. És ez nem is volt olyan rettentő nagy áldozat, igazából egyáltalán nem, mert korábban, amikor az anyjával lakott, akkor sem hagyhatta el gyakran a lakást.

De azért ebben a házban voltak szabályok – nagyon is sok.

A legfőbb szabály egyszerű: ne légy szem előtt, hacsak nem hívnak! Maradj odafent a padláson! Ne csapj zajt! Naponta háromszor, szabályos időközönként vittek neki ételt, és Akiko mindig lekísérte a lépcsőn a mosdóba. Délben volt a fürdő.

Hetente háromszor meglátogatta a padlásán egy hajlott hátú, vaksi öregember, aki írást-olvasást, számolást és történelmet tanított neki. Ez nem is érződött szabálynak: Nori szerette az órákat. Sőt kimondottan ügyesen teljesített. Folyton kérlelte Szaotome szenszeit, hogy vigyen neki újabb könyveket. Előző héten az öreg egy angol kötetet vitt, Twist Olivér volt a címe. Ebből egy szót sem tudott elolvasni, de elhatározta, hogy meg fogja tanulni. Annyira szép könyv volt, bőrkötéses, csillogó!

Ezek voltak tehát a szabályok. Igazán nem sok, gondolta Nori. Érteni nem értette őket, de hát meg sem próbálta.

Ne gondolkodj!

Felmászott a baldachinos ágyára, és a hűvös párnába fúrta az arcát. Ez elvonta a figyelmét a folyamatos bizsergésről a bőrén. A fájdalomtól való menekülés ösztönös vágya aztán hamar mély álomba ringatta.

Ugyanazt álmodta, amit mindig.

Szaladt a távolodó kék autó után, kiabált az anyjának, de sosem tudta utolérni.

Amióta Nori az eszét tudta, a keze-lába nemigen volt hajlandó szót fogadni. A baj legkisebb jelére is egyszer csak elkezdtek irányíthatatlanul remegni. Muszáj volt a karját a törzse köré fonnia, és amilyen erősen csak tudta, megszorítani, hogy a remegés alábbhagyjon.

Így aztán, amikor Akiko a tudtára adta, hogy a nagyanyja aznap látogatást tesz a padláson, Nori rögtön érezte, hogy elgyengül az egész teste. Lerogyott az egyik kis székre az étkezőasztal mellett, mert már nem bízott benne, hogy megtartja a lába.

– Ma jön obaaszama?

– Igen, kisasszonyka.

A nagyanyja rendszerint havonta egyszer, esetleg kétszer jelent meg, hogy szemrevételezze Nori életkörülményeit és növekedését.

És úgy tűnt, akármit csinál, a nagyanyja tetszését sosem nyeri el. Az öregasszony a tökéleteshez volt szokva, és az éles szürke szeme elől semmi sem maradhatott rejtve. Nori egyszerre izgalommal és rettegéssel várta.

Vágyott rá, hogy végre sikerüljön kiérdemelnie a nagyanyja dicséretét. Ennek elérése számított a legnemesebb feladatnak.

Nori körbepillantott a szobájában, és hirtelen fájdalmasan megcsapta a felismerés, mekkora rendetlenség van benne. A halványsárga ágyneműnek kilógott az egyik sarka. Az éjjeliszekrényen álló petróleumlámpán volt egy porszem. A kályhában pattogva, recsegve-ropogva égett a fa, és ezt a hangot egyesek biztosan bosszantónak találják.

A szobalány szó nélkül megindult körbe a szobában, rendet rakott, mindent eltett a helyére. Akiko is hozzászokott már a ház asszonyának nagy igényeihez. Hisz kicsiny gyerek volt még, amikor dolgozni kezdett itt.

Ez persze azt is jelentette, hogy ismerte Nori édesanyját is. Nagyon fura volt a viszony közöttük Norival: a kislány folyton kérdezni akart, Akiko pedig mesélni, de mindketten túl szófogadóak voltak, hogy engedjenek a csábításnak.

– Mit vegyek fel? – szólalt meg rekedtesen Nori, és utálta, hogy elcsuklott a hangja. – Szerinted?

De már törte is a fejét a kérdésen. Volt egy pöttyös, tengerészkék ruhája, rövid ujjú, csipkés galléros. Volt egy zöld kimonója halvány rózsaszín övvel. Volt egy élénksárga jukatája, de az nyárra való. És volt egy sötétlila kimonója is. És ennyi.

Rágcsálni kezdte a szája szélét.

– A sötétet! – válaszolta meg eltökélten a saját kérdését.

Akiko a szekrényhez ment, és kikészítette a ruhát az ágyra.

Nori könnyen hozta meg a döntést. A ruha sötét színe azt is jelentette, hogy ahhoz képest a bőre világosabbnak fog tűnni. Akiko odavitte a kimonót, és nekilátott felöltöztetni Norit, aki gondolatban közben máris másfelé kalandozott.

Bizonytalan kézzel a hajába túrt. Úristen, hogy utálta a haját! Sűrű volt, és megszelídíthetetlen, makacsul göndörödött, akárhogy igyekezett is betörni a fésűvel nap mint nap. Ráadásul valami olyan fura sötétbarna színe volt, ami Norit egy tölgyfa kérgére emlékeztette. Képtelen volt elérni, hogy szépen, egyenesen hulljon a vállára, ahogy az anyja és a nagyanyja haja.

Ám ha jól lefésülte a fejére, akkor megmaradt egy ideig, míg hosszú fonattá tudta csavarni, amit aztán szorosan megkötött a tarkójánál. Majdnem a derekáig ért a fonat, és a végére mindig élénk színű szalagot kötött. Így már majdnem normálisnak nézett ki.

Ma a piros szalagot választotta ki a tizenkettő közül. Ez volt a kedvence, mivel úgy gondolta, ez emeli ki a legjobban pezsgőszínű szemének csillogását. Az egyetlen, amit szeretett az arcában, a szeme volt: még a nagyanyja is megjegyezte egyszer, mintegy mellékesen, hogy a szeme „igen érdekes”.

Finom, mandulavágású szem volt, pont, amilyennek lennie kell. Legalább ebben nem különbözött olyan nagyon.

Amint végzett az öltöztetésével, Akiko magára hagyta.

Nori a szoba közepére ment, ott megállt, kihúzta magát, és várt. Tudatos erőfeszítéssel érte el, hogy ne babráljon semmivel. Két kezét szépen összefűzte a mellkasán, és enyhe undorral nézte a bőrt. Egyre jobb lesz. Már két éve tartanak a fürdők, és lassan mintha látta volna a változást. Úgy gondolta, még két év, és elég világos lesz már a bőre, hogy elhagyhassa a padlást.

A nagyanyjával ellentétben, aki időnként meglátogatta, a nagyapja szó szerint mindent megtett, hogy elkerülje, egyébként pedig a császár tanácsadójaként általában Tokióban tartózkodott. Azon ritka alkalmakkor, amikor mégis szembetalálkoztak, gyémántkeménységű tekintettel pillantott Norira. A kislánynak mindig olyan érzése lett tőle, mintha fázna. Időnként megkérdezte Akikót a nagyapjáról. Ilyenkor a szobalány arca kifejezéstelenné vált, és egyszerűen csak annyit felelt:

– Nagyon fontos ember, nagyon nagy hatalmú. – Aztán sietve témát váltott.

Akármilyen kíváncsi volt is, Norinak annál azért több esze volt, hogy a nagyanyjától érdeklődjön. Jól emlékezett az anyja tanácsára, és bár még most sem értette igazán, meglehetősen hasznosnak bizonyult. Abban persze nem segített, hogy megtudja, hol lehet az anyja, és mikor tér vissza. Nori igyekezett nem gondolni ezekre a kérdésekre.

Léptek hangja jelezte, hogy megérkezett a nagyanyja. Nem nézett fel, inkább még jobban lesütötte a szemét, és a padlót bámulva mélyen meghajolt.

Az előtte álló nő pár pillanatig nem szólt. Aztán felsóhajtott:

– Noriko.

Ez jelezte, hogy Nori engedélyt kapott felállni. Lassan egyenesedett fel, ügyelve rá, hogy továbbra is tiszteletteljesen lesüsse a szemét.

Az öregasszony kinyújtotta a kezét, és egyik vékony ujjával Nori álla alá nyúlva felemelte a kislány fejét.

Nori a nagyanyja arcába nézett. Még mindig volt benne valami szépség, a kora ellenére is. Vékony ráncocskák futottak végig a sima, világossárga bőrön, mely inkább tojáshéjárnyalatnak tűnt. Nagyanyja arcvonásai igazi klasszikus szépségeket idéztek: hosszú nyaka volt, kicsiny keze, vékony ujjakkal. A haja sötét, bár évről évre egyre több ősz hajszállal, és tökéletesen egyenesen, csillogva hullott a derekánál is lejjebb. Finom kis orra volt, és átható tekintetű, szép formájú szeme, pontosan olyan szürkés-feketés Kamiza-színű, amely Norit hirtelen nyilallással az anyjára emlékeztette.

És persze ott volt még az a hattyúhoz méltó elegancia, báj, amely Noriból oly dühítően hiányzott, bár az előtte lévő két generációban még megvolt. Gyönyörű és egyben őrjítő látvány.

– Konnicsiva, obaaszama – köszönt Nori, és remélte, nem égeti szénné a nagyanyja fürkésző tekintete. – Isten adjon neked jó életet és sok örömöt!

Juko bólintott, mintha valami listán pipálna ki egy tételt. Egy kicsit hátrébb lépett, Noriból pedig alig hallható, megkönnyebbült sóhaj fakadt. Az öregasszony körbepillantott a padláson, aztán ismét bólintott.

Nori várakozón kihúzott egy széket az étkezőasztal mellett. De a nagyanyja nem mozdult, hogy leüljön.

– Azt hiszem, nőttél valamennyit.

Nori majd kiugrott a bőréből. Ilyen megjegyzésre nem volt felkészülve.

– Egy kicsit, obaaszama.

– Mennyi idős is vagy most?

Nori az ajkába harapott, az akarata erejével kényszerítve vissza a barlangjukba az érzéseit valahol a hasa legmélyében.

– Tízéves, nagymama.

– Tíz. Vérezni vérzel már?

Nori érezte, hogy elfogja a pánik. Hogy vérzett-e? Miért, véreznie kellene?

– Saj… sajnos nem értem.

De a megvető vagy dühös reakció, amelyre számított, elmaradt, a nagyanyja csak ismét bólintott. Pontosan ezeket a válaszokat várta.

– Hogy haladsz a tanulmányaiddal?

Nori erre jobb kedvre derült. Egy pillanatra egészen megfeledkezett magáról.

– Jaj, nagyon jól! Szaotome szenszei nagyon jó tanár. És azt mondja, majd kapok több könyvet, ha már egy kicsit jobban tudok olvasni. Máris van két új könyvem, és angolul vannak! Azt mondja, természetes tehetségem van a…

Juko hűvös pillantást vetett rá, amivel belefojtotta a szót. A kislány menten elhallgatott, és keserű ízt érzett a szájában.

Egy nőnek fontos megtanulnia csendben maradni.

Lehajtotta a fejét. A kifakult fapadlót nézte, és azt kívánta, bár elsüllyedhetne. Hatalmas rémületére könnyeket érzett mocorogni a szemében. Gyorsan pislogott egyet-kettőt, hogy ki ne buggyanjanak.

Mintha egy egész korszaknyi csend telt volna el, mire a nagyanyja ismét megszólalt.

– Mennyi a súlyod?

Nori, hál’ istennek, kapásból tudta a választ. Mindennap megmérték a fürdő előtt.

– Tizenkilenc és fél kiló, nagymama.

A nagyanyja megint bólintott.

– A hajad is szépen nő. A színed is javult valamicskét. Elküldtem egy új szerért. Minden bizonnyal hamarosan meghozzák.

– Köszönöm, nagymama.

– Egy nap még csinos is lehetsz, Noriko. Igencsak csinos.

– Köszönöm.

Valaha ez a kijelentés örömmel töltötte volna el Norit, reményt adott volna neki, valami jövőféle reményét e padláson kívül. A jövő folyamatos szorongással kínozta. Nem tudott róla semmit, nem volt semmilyen terve. És egy nap majd eljön, és csak bámul rá, ő pedig nem fog tudni megszólalni sem. Amikor tehát a nagyanyja ilyesmit mond, az boldogsággal kellene, hogy eltöltse.

De míg a szavak tényleg valami derűlátásfélét keltettek benne, már tudta, mi követi a holnapnak ezt az ígéretét.

A nagyanyja szó nélkül egy fakanalat húzott elő a ruhája redői közül. Akármilyen ismerős volt is már neki a dolgoknak ez a menete, Nori mégis úgy érezte, remegni kezd, majdhogynem rángatózni. Ismét kudarcot vallott. Még egy lépéssel távolabb került attól, hogy elhagyhassa a padlásszobáját, és a civilizált világban élhessen. Még nem állt rá készen. És lehet, hogy soha nem is fog.

Juko megnedvesítette vékony ajkát.

– Egy lánynak fegyelmet kell tanulnia. És te tanulsz is, ez igaz. Akiko-szan és a tanítód is beszámolnak nekem. De még mindig szemtelen vagy. Túl vakmerően mész a saját fejed után. Mint az a ribanc anyád.

Nori erősebben szorította a szék támláját. Nem is kellett mondani neki, úgy hajolt előre.

– A tanulmányaidban jól haladsz – folytatta a nagyanyja –, de ez nem annyira fontos. Hiányzik belőled a tartás, az elegancia. Úgy lépkedsz, mint egy zó, beleremeg az egész ház. Mi királyi vér vagyunk! Nem járunk úgy, mint holmi rizstermelő parasztok!

Nori fel sem nézett, de érezte, hogy a nagyanyja közelebb lépett.

– A fegyelem életbevágóan fontos! És ezt neked is meg kell tanulnod.

Érezte, hogy egy kéz felhajtja a kimonója hátulját, míg végül ott állt csupán a vékony pamutbugyijában. Lehunyta a szemét.

A nagyanyja hangja most nagyon halknak tűnt.

– Egy átkozott, nyomorult szerzet vagy!

A fakanál rémisztő gyorsasággal csapott le. Norit inkább a hangja ijesztette meg, nem is annyira a fájdalom: hangos volt, és éles. Ráharapott az alsó ajkára, és érezte, ahogy a foga belehasít.

A második és harmadik csapás keményebb volt az elsőnél. Nori vékonyka testén nem volt zsír, hogy tompítsa az ütések erejét. Számolni kezdte a csapásokat, ahogy szokta. Négy. Öt. Hat.

Mélyről jövő sajgás kezdődött a hátában, valami olyan ritmus szerint lüktetett, amelyet – megesküdött volna rá – a fülében is hallott. A válla remegni kezdett, annyira erőlködött, nehogy elessen. Hét. Nyolc. Kilenc.

Most már reménytelen volt küzdeni a könnyek ellen. Hagyta, hadd peregjenek, megőrizve annyit, amennyit csak lehetett, a büszkeségéből. A nyöszörgésig már nem volt hajlandó elmenni. Ha véresre kell is rágnia az ajkát, akkor sem fog egyetlen hangot sem kiadni. Tíz. Tizenegy. Tizenkettő.

A fülében bömbölő hangokon túl Nori hallotta, hogy a nagyanyja már liheg a fizikai megerőltetéstől. Tizenhárom. Tizennégy.

Úgy tűnik, ennyi elég volt. Pár pillanatig egyikük sem mozdult. Csak a nagyanyja lassú, rekedtes lélegzetvétele hallatszott.

Norinak nem is kellett megfordulnia, úgy is tudta, mi következik most. Már abban sem volt biztos, valóban úgy látja-e az eseményeket, ahogy azok történnek, vagy egyszerűen csak a lelki szeme előtt játszódnak le. A nagyanyja lassan leengedte a kezét, és gondosan eligazgatta a ruháját. Aztán jön egy pillantás: szigorú, de kissé bocsánatkérő is. Talán még némi sajnálat is vegyül bele, de rögtön udvarias közönnyé alakul át. Juko gondolatban máris továbblépett. Nori csak akkor engedte magának, hogy felegyenesedjen, amikor meghallotta a nagyanyja lépteinek nyikorgását lefelé a lépcsőn.

Ezzel kezdődött a színdarab harmadik felvonása.

A szúrás hirtelen hasított az oldalába, ahogy felállt, és Nori összerándult, mintha megcsípte volna valami. Belégzés. Kilégzés.

Az arcához emelte a kezét, és egy ideig csak dörzsölte. Úgy egy óra múlva Akiko majd hoz egy forró törülközőt a fenekére. Addig jobb, ha nem ül le. Az ütések nyoma a fenekén, a combján néhány nap alatt el fog tűnni. Most, hogy egyedül maradt, tényleg megérezte a fájdalmat a végtagjaiban. A gyomra, mintha megsértődött volna, hogy őt kihagyták a dologból, összeszorult. De Nori felszegte a fejét, és meg se mukkant.

Ekkor már azt sem tudta, kinek is szól ez a színjáték.

Néha azt gondolta, a láthatatlan szemeknek, amelyeket, megesküdött volna, a nagyanyja ültetett a falakba. Máskor meg azt, hogy Istennek. Volt egy elmélete, amely szerint Isten látja, milyen bátran viselkedik akkor is, ha egyedül van, és egyszer majd valami csodát fog tenni.

Óvatosan kilépett a kimonójából, és csak állt a pamutingecskéjében. A kimonót ott hagyta a földön, bár tisztában volt vele, hogy nem lenne szabad. Akiko meglátja. Amennyire tudta, Akiko nem számol be az ő viselt dolgairól – hisz ha így lenne, akkor biztosan jóval több verést kapna, mint amennyit szokott.

Szerette azt hinni, hogy Akiko nem utálja a munkáját. Bár lealacsonyító volt a feladat, hogy a család fattyának viselje a gondját, legalább nem volt nagyon megerőltető. Nori igyekezett is megkönnyíteni szegénynek, legalább annyira bűntudatból, mint engedelmességből.

Lassan, olyan lassan, hogy szinte már viccesnek érezte, megindult az imához felállított oltár felé a helyiség másik végében. A napi három imádság is az előírt feladatai közé tartozott, de Norit nem zavarta. Sőt egészen kedvelte.

Az oltár volt a legkedvesebb tárgya, bár ha jól meggondolja, lehet, hogy nem is az övé. Ez is csak olyasvalami volt, ami az anyjától maradt rá. Egyáltalán nem volt különleges – egyszerű faasztal, bíborszínű bársonnyal leterítve. A terítő széleit aranycérnával szegték be. Az asztalon aprólékosan kidolgozott ezüstkereszt állt, mindkét oldalán két gyertyával. Nori egy gyufával meggyújtotta őket, majd letérdelt a kis párnára, amelyet ő tett oda az asztal elé a padlóra.

A gyertyalángok megnyugtató meleggel árasztották el, és hagyta, hogy lecsukódjon a szeme.

Kedves Isten!

Sajnálom, hogy szemtelen vagyok. Nem felejtem el megkérdezni Szaotome szenszeit, hogy mit jelent a „szemtelenség”, hogy biztosan ne csináljam többet. Sajnálom, hogy ilyen a hajam. Sajnálom, hogy ilyen a bőröm. Sajnálom, hogy annyi gondot okozok másoknak. Remélem, te nem haragszol rám nagyon.

Kérlek, vigyázz anyára! Biztos vagyok benne, hogy nagyon rosszul érzi magát, amiért még nem jöhet értem.

Kérlek, segíts, hogy már hamarosan készen álljak rá!

Ámen.

Nori

Szünetet tartott, mint az imádságok végén gyakran. Azt szerette a legjobban Istenben, hogy ő volt az egyetlen, akitől szabad volt kérdezni. Ebben a különlegességben akkora örömét lelte, hogy még az sem zavarta, hogy sosem kapott választ.

A téli hónapok eléggé eseménytelenül értek véget. A napok mintha választóvonal nélkül folytak volna egybe. A nagyanyja még kétszer látogatta meg Norit ez idő alatt, s ekkor tizenkét, illetve tizenhat csapást kapott. A mátriárka egyszer azt is megjegyezte, hogy mivel nem szeretné, ha Nori lábán sebhelyek maradnának, a jövőben talán másféle büntetést vezet be.

A tavasz közeledtével Nori figyelte, ahogy változni kezd körülötte a világ. Elnézte az egyre tovább tartó nappali fényt. Az ablakából követte, ahogy az udvaron kinyílnak, színpompásabbak lesznek a virágok. És bár először nem volt biztos benne, önmagán is kezdett változásokat felfedezni. A melle, amely eddig lapos volt, mint a vasalódeszka, most mintha egy icipicit teltebb lett volna. A csípője is szélesebb, még ha csak nagyon kevéssel is.

A súlya pedig, amely az utóbbi két évben mindig húsz kiló vagy annál kevesebb volt, most makacsul megindult felfelé. Ez minden másnál jobban megijesztette. Megkérte Akikót, hogy kevesebb ételt hozzon neki, de a szobalány nem volt rá hajlandó.

– Így is alig eszel, Nori-szama! Beteg leszel!

– Inkább kövér leszek!

– Kisasszonyka, ez természetes dolog! Lassan nővé érsz. Úgy tűnik, nálad korán kezdődik. Amikor eljön az ideje, a nagyanyád elmondja majd, mi történik veled. Nem illő, hogy én tegyem.

Nem illő.

Akiko mindig ezt mondta, ha valamiről nem akart beszélni. Időnként megsajnálta Norit, és válaszolt egy-két ritka kérdésére arról, miért vannak úgy a dolgok, ahogy vannak. De csak apróságokat említett. Hamarosan elhallgatott, megrémült, hogy túl sokat mondott, és Norira maradt, hogy egymaga egészítse ki a kirakóst.

Akikótól tudta azt is, hogy ő fattyú. Ez azt jelentette, hogy sosem lehet belőle Kamiza, már olyan igazi, és hogy a nagyanyjának másik örökösre van szüksége.

Magában arra jutott, hogy az örökös nem lehet az anyja, mert az anyja valami olyan, amit ribancnak hívnak.

De akárhány éjjelt töltött térden állva, isteni beavatkozásért könyörögve, Nori végül azon kapta magát, hogy az életében valóban beálló változásokat bosszúsággal fogadja.

Rémesen kényelmetlen érzés volt, ahogy az idő noszogatja előre, tapintatlanul, ügyet sem vetve rá, hogy felkészült-e, vagy sem.

A tanulmányaiban is öles léptekkel haladt. Más teendője úgysem volt. Egész éjjeleket olvasott át, míg már belefájdult a szeme – mert mi más dolga akadt volna?

Szaotome szenszei nem hitt a szemének. Mintha mindegy lenne, milyen új könyvet ad a kislánynak, az mindig elolvasta egy, legfeljebb két nap alatt. Amikor Nori közölte ezt vele, a tanító nem hitt neki.

– Ez nem lehet! – mondta ilyenkor. – Egy ilyen korú gyermeknél ez lehetetlen! Ráadásul egy leánynak!

– Pedig igaz, szenszei! Elolvastam az egészet!

Erre az öreg mindig olyan képet vágott, hogy az arcán a ráncok mintha mind egybefolytak volna.

– Biztosan nem olvastad el rendesen!

Nori erre nem felelt, csak lesütötte a szemét.

Ne állj ellen!

A téma le volt zárva, és a szenszei monoton hangja csak duruzsolt tovább. De Nori már nem figyelt rá. „A két szegényember dala” jutott eszébe, ahogy az elméje elkalandozott valami távoli helyre:

Jononaka vo
Usi to jaszasi to omoe domo
Tobitacsi kanecu
Tori ni si arane ba

Érzem, az élet
Szomorú, és terhe túl nagy
Én mégsem szállhatok el
Hisz nem vagyok madár