Frank Tallis

Szörnyeteg

Magistra Könyvkiadó
Budapest, 2022

A mű eredeti címe: Darkness Rising

Fordította
BALLA JUDIT

Copyright © Frank Tallis, 2009

Magyar kiadás © Magistra Könyvkiadó, 2022

Hungarian translation © Balla Judit, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül
a műből részlet sem közölhető.

Kiadta a Magistra Könyvkiadó 2022-ben

www.magistrakiado.hu

Felelős kiadó: a Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette: Németvölgyi Ilona

Borítóterv és nyomdai előkészítés: Takács László

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6147-20-2

ISSN 2560-0087

Első rész

Az eltört edények

1.

Liebermann kiszállt a fiákerből.

Két hosszú kabátot és csúcsos sisakot viselő csendőr állt az utca közepén, elzárva a továbbhaladást. Egyikük megindult felé.

– Liebermann doktor úr?

– Én vagyok.

– Erre parancsoljon.

A nap éppen felkelőben volt, a hajnali levegő hideg volt és párás. Az utcán négy feketére lakkozott fogat várakozott, az egyik egy ablak nélküli halottaskocsi.

A közelben hirtelen éles fény villant fel, elárulva a rendőrségi fotográfus jelenlétét és megriasztva a lovakat. Liebermann és a csendőr továbbment, és egy kikövezett térre bukkant ki, amelynek egyik oldalán fehér, konvex homlokzatú barokk templom állt.

– A Maria Treu templom – mutatta a csendőr.

Liebermann színházba menet, a Josefstadt felé tartva gyakran elhaladt már a templom előtt, de még soha nem állt meg, hogy alaposabban is szemügyre vegye. Hátra kellett hajtania a fejét, hogy az egész homlokzatot belássa. A klasszicista, oszlopos főbejárat timpanonja alatt ez a felirat állt: Virgo Fidelis Ave Coelestis Mater Amoris. Alatta az óra hatot mutatott, fölötte szárnyas szobrok ültek egy aranykereszt árnyékában, középen az isteni fény aranysugaraival.

A tér mindkét oldalán egyforma, háromszintes, egyszerűen és célszerűen épült, durván vakolt házak álltak. Egy címer alatt a „Gimnázium” szó állt kőbe vésve.

A templom előtt két gázlámpa állt, az egyik alatt férfiak kis csoportja ácsorgott. A fényképész és asszisztense éppen a következő felvételt készítette elő. Megint felvillant az éles fény, és valami formátlan, sötét tárgyat világított meg a földön. A magnéziumcsík füstje lassan oszlott el a levegőben. Liebermann paták dobogását és ideges nyerítést hallott a háta mögül.

Az egyik férfi megfordult. Egy testes úr volt az, kackiásan felfelé pödört bajusszal.

– Max!

Oskar Reinhardt bűnügyi felügyelő megindult Liebermann felé, hogy üdvözölje.

– Köszönöm, hogy eljöttél, Max.

Mellettük a csendőr összecsapta a bokáját és gyors léptekkel elindult vissza a posztjára.

– Mikor kaptad meg Hausmann hívását?

– Öt óra körül – felelte Liebermann egy ásítást elnyomva.

– Sajnálom – mondta Reinhardt együttérzőn. – De gondoltam, nem laksz messze, így talán…

– Természetes. – Liebermann hangjában azért csengett némi szemrehányás.

– Mikor kezdesz a klinikán?

– Fél nyolckor.

Reinhardt bólintott, aztán intett Liebermann-nak, hogy kövesse.

– Hausmann mindent elmondott a telefonban? – kérdezte.

– Azt hiszem, igen.

– Akkor tudod, mi vár rád. Jó.

Reinhardt megfogta a fényképész karját.

– Egy pillanatra a türelmét kérem – mondta, aztán odavezette barátját valamihez, ami első látásra egy nagy ruhakupacnak tűnt a gázlámpa fényében. A kupacot csillogó, fényes tócsa vette körül, úgy terülve szét a kövezeten, mint egy szabálytalan határvonalú ország a térképen.

A levegőt rozsdás vas szaga ülte meg.

– Stanislaw testvér – mondta halkan Reinhardt.

A jezsuitához hasonló bő piarista csuha miatt a szerzetes teste formátlannak tűnt. A csuhát elöl három bőrgomb fogta össze, alóla begörbült ujjú kéz kandikált elő. Ez a fehér, csontos végtag volt az egyetlen, ami látható volt Stanislaw testvér hanyatt fekvő holttestéből. A lábakat teljesen eltakarta a csuha szegélye. A kilapult csuklyát vér itatta át, és láthatóan üres volt.

Liebermann elnézett a holttest mellett, és valamivel távolabb megpillantotta a páter fejét is. Felkészült ugyan a látványra, a sokkot azonban semmilyen felkészülés nem tompíthatta.

– Fél négykor találtak rá – közölte Reinhardt. – Az egyik piarista, Wendelin testvér nem tudott aludni, és kijött, hogy egy kis friss levegőt szívjon.

– Hol van most Wendelin testvér? – kérdezte Liebermann.

– A templomban imádkozik.

– Látott vagy hallott valamit?

– Semmit.

Liebermann a vértócsát óvatosan kikerülve közelebb lépett, letérdelt és közelről is szemügyre vette a páter nyakának csonkját. A kora reggeli szürkület ahhoz éppen elegendő fényt adott, hogy megszemlélhesse a fej nélküli holttestet.

Amit maga előtt látott, a legkevésbé sem emlékeztetett az anatómia-előadásokon bemutatott, felboncolt holttestekre, amelyek mindig frissen sült zsíros-márványos húsra emlékeztették. A légcső nyílása és a kemény porcok elmozdultak a helyükről, a nyakcsigolya szétroncsolódott, az izmok kifordultak és elszakadtak. Egy gumicsőre emlékeztető artéria még csepegő véggel lógott a csuklyás izom fölött. A páter jobb válla mellett lilás színű, vénákkal átszőtt, rongyhoz hasonló valami feküdt a földön. Liebermann úgy vélte, a pajzsmirigy egy része lehet.

A látványra hirtelen öreg anatómiaprofesszorának hangja szólalt meg benne: scalenus medius, sternocleidomastoideus, omohyoideus.

Bár ő maga nem patológus volt, elég jól kiismerte magát az anatómiában ahhoz, hogy az elé táruló látványra összeszoruljon a szíve.

– Mi az, Max?

Liebermann hárító kézmozdulatot tett, hogy jelezze, még nem végzett. Felemelkedett és a külön heverő fejhez lépett. A rettenetes látvány különös, bizarr módon vonzotta, mégis lassan, nagyon lassan indult meg felé. Hallotta, hogy Reinhardt a nyomában lépked, és félhangos hangokat is hallott, azonban mintha láthatatlan függöny választotta volna el a külvilágtól.

Újra lehajolt.

A halott páter arca az utcakőnek préselődött, a szeme csukva volt, a szája kissé nyitva. Haját és szakállát ezüst szálak csíkozták. Sápadt bőrén vércseppek csillogtak, nagy sasorra oldalra nyomódott. Liebermann ugyan tudta, hogy a páter már nem érez semmit, mégis rátört a késztetés, hogy előrenyúljon és kényelmesebb helyzetbe igazítsa a fejet. Mindig odafigyelt rá, hogy a betegei kényelmesen feküdjenek, és ez annyira beleivódott minden sejtjébe, hogy még olyan körülmények között is előtört, amelyek között nyilvánvalóan semmi értelme nem volt a kényelemnek.

Megszemlélte a halott szerzetes nyakát, és ugyanolyan anatómiai roncsolódásokat látott, mint a testen maradt nyakrészen: megnyúlt, kicsavarodott izmokat, ugyanolyan elmozdulásokat és elcsúszásokat. A papiruszhoz hasonló bőr pereme különösen kísértetiesen festett.

– Mi a véleményed? – kérdezte mellette Reinhardt.

Liebermann felegyenesedett.

– Úgy tűnik, a fejét… letépték a testéről.

– Én is így gondoltam. Talán ki kellene mennem délután a Praterbe.

– A Praterbe? Miért?

– Hogy kikérdezzem az erőművészeket.

Prater. Erőművészek. Fekete tornanadrágot és fehér trikót viselő férfiak ugráltatják a karizmaikat egy verkli zenéjére.

Liebermann képtelen volt elképzelni, ahogyan egy ilyen pózoló, hiú bohóc megragadja és letépi a páter fejét.

– Oskar – szólalt meg. – Tudod te, mekkora erő kell ahhoz, hogy valakinek letépjék a fejét?

– Nagyon nagy.

– Még egy lóval is… és valami gépezettel, ami közben rögzíti a testet… nagyon nehéz lenne.

– Lehetséges, hogy több tettessel van dolgunk?

– Elképzelhető.

– Hányan lehettek?

– Két vagy három nagydarab fickó ráült az áldozatra, és a harmadik meg a negyedik csavarni kezdte a nyakát… de még így is nagyon sok idő kellett hozzá…

– Milyen sok?

– Nehéz megmondani. De bármeddig tartott is, a jelek szerint egyáltalán nem izgatta őket, hogy lebukhatnak. Pontosan a gázlámpa alatt hajtották végre ezt a szörnyűséget. Nézd meg a mintát, amit a kifröcskölő vér kirajzolt. – Liebermann a kezével ívet írt le, mutatva a fröcskölő vérsugár útját. – Nézd meg ezeket a foltokat! Ezek megmutatják, hogyan gurult el a fej a testtől. Stanislaw testvért abban a helyzetben fejezték le, ahogyan most is fekszik. Valószínűleg nem volt eszméleténél, amikor megölték. A szeme csukva van… ha négy-öt támadó ellen harcolt volna az életéért, a szeme egész biztosan nyitva lenne.

– Nem lehet, hogy a támadók fogták le a szemét, miután letépték a fejét?

– Lehetséges, de elég különös lenne, nem gondolod? A halottak szemét általában a tisztelet jeleként fogják le.

A templom ajtaja kinyílt és egy idősebb páter jött elő. Észrevette Reinhardtot és megindult felé.

– Főtisztelendő úr – szólalt meg Reinhardt.

– Fiam, a gyerekek… – A szerzetes kínosan feszengett. – El kell távolítanunk Stanislaw testvér földi maradványait, mielőtt a gyerekek megérkeznek az iskolába. Attól tartok, nem engedhetem, hogy…

– Már csaknem végeztünk – vágott a szavába Reinhardt. – Már nem tart sokáig.

Intett a fotográfusnak, hogy folytassa a munkáját, az idős pátert pedig visszaterelgette a templomba.

A sok ember jelenléte ellenére a téren meglepő nyugalom uralkodott. A rendőrök halk, tiszteletteljes hangon beszélgettek egymás közt.

Az utca túloldalán, szemben a templommal, nagy bérkaszárnya állt, a tér közepén pedig emlékmű magasodott, egy oszlop, amelynek a tetején Szűz Mária koronás szobra állt. Olyan magas volt, akár egy egyiptomi obeliszk.

Liebermann közelebb lépett.

Az oszlop talapzatát három nagy szobor fogta körül. Az első alak nyitott könyvet tartott a kezében, és az arckifejezése együttérzést sugárzott: a fejét előrehajtotta, melankolikus szeme és összeráncolt homloka mély érzelmekre engedett következtetni. Az aprólékosan kidolgozott, ráncokba szedett köntös megmintázása szobrászi mestermunka volt. Az alak – azt nem lehetett megállapítani, férfiról vagy nőről van-e szó – bő csuklyát viselt, alóla göndör haj bukkant elő. Liebermann megcsodálta a könyvet tartó kecses, finom kezet, és sajnálattal látta, hogy néhány ujj már letörött róla.

Megkerülte a szobrot és megállt, hogy szemügyre vegye a második alakot. Ő is csuklyát viselt, azonban neki szakálla is volt, hosszú és göndör. A szeme előremeredt, arckifejezése kissé üres volt. A bal kezében tartott, felirat nélküli tábla tetején két kőből faragott madár ült, valószínűleg galambok.

A harmadik alak – egy csuklya nélküli, szakállas férfi – érdekesebb volt a másodiknál. Egyik kezét előrenyújtotta, mintha fel akarta volna hívni valamire az arra járók figyelmét, másik keze a szíve fölött nyugodott, részvétet ébresztő pózban.

A három szent mellett még több kisebb figura is szegélyezte az oszlopot, angyalok, kerubok, lovagok. A magas oszlopnak a szobrok fölött kezdődő szakaszát testetlen puttók díszítették spirál alakban. Pufók kis arcuk egyáltalán nem tűnt boldognak, borús ábrázatuk sokkal inkább azt sugallta, attól tartanak, mindjárt beszippantja őket a hatalmas kőoszlop.

Az oszlopot két hegyes szarvval ékesített aranygömb koronázta. Ezen a fémgolyóbison állt a Szűz. Fejét csillagokból álló glória fogta körül, kezét imára kulcsolta.

Liebermann hátralépett, hogy jobban lássa az összképet, de közben rálépett valamire, amit először lócitromnak gondolt. Elhúzta az orrát, amikor a cipője belemélyedt. Amikor azonban lenézett a kövezetre, látta, hogy agyaggöröngyök hevernek szétszórva a kockakövön. Kerülgetnie kellett őket, hogy a cipője ne piszkolódjon be még jobban.

Reinhardt közben végzett az öreg páter kihallgatásával, és most a gázlámpa alatt álló embereinek adott utasításokat. A fényképész leemelte a kamerát az állványáról és a földre állította. A csoport lassan feloszlott. A felügyelő asszisztense, Hausmann, a holttest elszállítására váró kocsihoz lépett és váltott néhány szót a kocsissal. A fogat megfordult az utcán, aztán zörögve megállt. Néhány csendőr az utolsó pillanatban húzódott félre előle.

Reinhardt a barátja mellé lépett.

– Mi a véleményed?

Liebermann az állához emelte egyik kezét, és a mutatóujjával töprengve megütögette az ajkát.

– Esetleg valamelyik egyházellenes csoport?

– Melyik?

Liebermann csak vállat vont.

– Vagy néhány egykori tanítvány, akinek kiegyenlítetlen számlája volt Stanislaw testvérrel – vetette fel. – Visszafizettek neki valamilyen kegyetlenséget, amit egykor ő követett el ellenük, de akkor nem volt lehetőségük bosszút állni.

– Egy papról beszélsz, Max! – kiáltott fel Reinhardt elborzadva.

Liebermann ironikus pillantást vetett a barátjára. Soha nem hitte, hogy az ájtatos külső önmagában tiszteletet érdemelne.

– Soha ne becsüld le, mire tehet képessé gyerekeket a düh, Oskar. Ők még vadak, civilizálatlanok. El tudom képzelni, hogy egy baráti társaság hosszú éveken át dédelgetett bosszúfantáziái az idő múlásával a tudatalattiban tovább növekedtek, és olyan feszültséget hoztak létre, amely végül egy brutális, katartikus gyilkosság jelentette kisüléshez vezetett. A rituális cselekedetek egyfajta szelepet jelentenek. Lehetőséget, hogy az ember biztonságosan vezesse le ezeket az energiákat. Gondolj csak a temetési szertartásokra. A hagyományos virrasztásokkal, a gyászmenetekkel, a különböző szertartásokkal a gyász fájdalmát vezetik le. A lefejezés mindenképpen rituális jellegű cselekedet, csak az a kérdés, mi lehetett a célja. – Liebermann megfordult és az oszlopra nézett. – Ez mi?

– Pestisoszlop. Ugyanolyan, mint amilyen a Grabenen is áll.

– A szobrok kiket ábrázolnak?

Megkerülték a talapzatot.

– Ez, azt hiszem, Szent Anna – mondta Reinhardt az együttérző arcú, androgün alakra mutatva. – Szűz Mária anyja. Azt nem tudom, a madaras fickó ki lehet, de ez itt egész biztosan Szent József, a Szűzanya férje. Utánanézzek, ki lehet a madaras alak?

Liebermann oldalra lépett volna, de megcsúszott a kockaköveken. Reinhardt az utolsó pillanatban kapta el a karját.

– Feltűnt neked ez a rengeteg sár, Oskar? – kérdezte hirtelen az orvos. – Túl sok ahhoz, hogy járókelők hordhatták volna ide a cipőjük talpán. Van valahol park a közelben?

– Nem tudok róla.

Reinhardt térdre ereszkedett.

– Lehet, hogy egy kocsi kerekei hordták ide… – Hüvelyk- és mutatóujja között szétmorzsolt néhány kisebb göröngyöt. – Valahol ráragadhatott a kerekekre.

– De akkor a keréknyomoknak is ki kellene rajzolódniuk a sárban. Látod őket?

Reinhardt újra szemügyre vette a talajt.

– Szerintem nincs jelentősége. Talán valaki virágcserepeket vitt és elejtette őket.

Liebermann a szobor talapzatát körülvevő vasrácson letisztogatta a cipője talpát. A sár ragadós volt, nem volt könnyű megszabadulni tőle.

– Nem jelenhetek meg sáros cipőben a viziten, Oskar!

– Nem – felelte Reinhardt lassan. – Az katasztrófa lenne. Egész biztosan.

Liebermann elengedte a füle mellett a csípős megjegyzést. Reinhardtot nem érdekelték a sáros cipők – neki most egy gyilkosságot kellett megoldania. Egy orvos számára azonban végzetes lehetett Bécsben, ha nem ügyelt a ruházatára. Akár azonnal le is mondhatott az állásáról.

Liebermann zsebkendőt húzott elő és fényesíteni kezdte a cipőjét.

Reinhardt az égre emelte a tekintetét.

– Mit csinálsz? A színház előtt mindig ott ül egy cipőpucoló. Néhány perc múlva már biztosan ott lesz.

Liebermann azonban egyetlen percet sem akart várni.

2.

Mendel Liebermann nem kísérte különösebb figyelemmel Freud professzor előadását. Az első rész – az álmok tudományos vizsgálatának történeti áttekintése – még valamennyire érdekes volt, a második azonban, amely már nagyrészt a professzor legújabb felfedezéseiről szólt, sokkal érthetetlenebb.

Nem ez volt az első alkalom, amikor Mendel látta Freudot a B’nai B’rith páholyban. Freud máskor is tartott már előadást páholybéli testvéreinek, és amikor éppen nem a pszichológiai elméleteiről beszélt, Mendel nagyon jól érthetőnek, sőt, még szórakoztatónak is találta. „A B’nai B’rith céljai” és „A nők szerepe szövetségünkben” című előadásai éleselméjűek és inspirálók voltak, amikor azonban a pszichoanalízisről beszélt, Mendel már sokkal nehezebben tudta követni.

A közönség még tapsolt, amikor Mendel a fiához fordult:

– Nem vagyok biztos benne, hogy nagyon sokat értettem belőle.

– Mit nem értettél?

– Azt mondta, az ember olyan dolgokról álmodik, amelyek az előző napon történtek vele. De azt is mondta, hogy az álmoknak a tiltott vágyakhoz van közük. Akkor most mi van? Előző napi emlékek vagy vágyak… nem értem.

– Mind a kettő, Apa – mondta Liebermann.

Mendel végigsimított a szakállán és bosszúsan nézett a fiára.

– Ez meg mit jelentsen? Mind a kettő? Az életben rendes esetben csak vagy-vagy létezik. Ti, doktorok, soha nem vagytok képesek egyszerűen elmagyarázni valamit, úgy, hogy a magamfajta egyszerű üzletemberek is megértsék? Amit nem lehet rendes német nyelven elmagyarázni, általában nem is érdemes rá, hogy tudjunk róla. Én legalábbis ezen a nézeten vagyok.

– Legyen – mondta Liebermann. – Akkor megpróbálom másképpen elmagyarázni. Minden vállalkozáshoz szükség van egy tőkésre, aki előteremti a pénzügyi alapokat, és egy vállalkozóra, akinek ötletei vannak és képes is megvalósítani őket. A tőkés szerepe az álmok kialakulásában a tudattalan vágyat jelenti. A vágy szállítja a pszichikai energiát az álomhoz. A vállalkozó, hogy úgy mondjam, az a napközbeni történés, amely dönt a befektetés felhasználásáról. Így már elég egyszerű?

– Így már igen. Ha Freud is így mondta volna, minden gond nélkül megértettem volna.

– Így mondta, Apa, csak nem figyeltél oda.

Mendel legyintett, jelezve, hogy lezártnak tekinti a témát.

– Gyere – mondta aztán kurtán. – Menjünk.

Utat törtek maguknak az ajtó felé. Közben elhaladtak Freud professzor mellett, aki még a szónoki pultnál állt, és néhány férfi vette körbe, akik hevesen kérdezgették. Az egyikük még fel is emelte a hangját, és nem hangzott kifejezetten barátságosnak.

Az egyik szomszédos teremben italokat szolgáltak fel. Apa és fia megállt egy ablak előtt, ahonnan be lehetett látni az Egyetem utcát. Kint közben lassan eleredt az eső.

– Nézd csak, ismered ott azt az embert?

– Kit? – kérdezte Liebermann, kilesve a függöny mögül.

Mendel a fejét csóválta.

– Nathaniel Rothenstein, a bankár. Olyan gazdag, mint… hogy is mondják?

– Krőzus.

– Igen. Olyan gazdag, mint Krőzus.

Rothenstein magas, jókiállású, ötvenes éveinek közepén járó férfi volt, dús hajzatát a költők divatja szerint hátrafésülve viselte.

– Nem tudom, a másik fickó kicsoda – mondta Mendel eltűnődve.

A bankár egy idősebb férfival beszélgetett, akinek kopasz, esőcseppektől fénylő koponyája csillogott a gázlámpa alatt. Hosszú, ősz szakálla sűrű és meglehetősen ápolatlan volt, egyenes orrán cvikker ült.

Rothenstein láthatóan felizgatta magát valamin, mert élénken hadonászott a kezével.

– Azt hiszem, az egyetemről lehet valaki – mondta Liebermann.

– Úgy?

– Igen. Biztos vagyok benne, hogy láttam már az egyetemen. Azt hiszem, a filozófiai fakultás egyik professzora.

– Talán Freud egyik barátja?

– Nem hiszem.

Mendelt nem érdekelte tovább Rothenstein beszélgetőtársa, a gondolatai visszakanyarodtak a bankárhoz.

– Bankok! – sóhajtott fel. – Ha még egyszer elölről kezdhetném, én is bankár lennék. A textilüzlet szép és jó – de csak egyetlen lépés választja el a piaci standtól. A banki ügyletek egészen mások. Az egy másik világ. Egy olyan ember, mint Rothenstein, nem kell mindenféle iparosokkal viaskodjon, mint Doubek, vagy olyan beszállítókkal, mint Zedlacher és Krakowski. Nem kell Prágába utazgatnia, hogy szemmel tartsa a tehetségtelen könyvelőjét! Apropó, már megint ideje lenne egy prágai utazásnak... Igen… Egy olyan ember, mint Rothenstein, császárokkal vacsorál. Ha Rothenstein beszél, az emberek odafigyelnek és hallgatnak a szavára.

– A barátja, ott lent, nem úgy tűnik, mintha hallgatna a szavára – vélte Liebermann.

Mendel felmordult.

– Miért kell mindig valamilyen okossággal előjönnöd?

Liebermann nem válaszolt. Nem is lett volna értelme. Tudta, minden csak még rosszabb lenne, ha megpróbálná védeni magát vagy magyarázni az igazát. Mendel egyszerűen csak a hosszabb ideje elfojtott mérgét engedte ki (amelynek teljes mértékébe Liebermann inkább bele sem akart gondolni). Kétszeresen is csalódást okozott az apjának. Először azzal, hogy a legkevésbé sem érdekelte a családi vállalkozás átvétele, másodszor azzal, hogy öt hónapja felbontotta az eljegyzését Clara Weiss-szel, az apja egyik legjobb barátjának leányával. Már az első „csalódás” komoly próbára tette a kapcsolatukat, a második viszont hajszál híján tönkre is tette. Liebermann anyja valóságos csodát vitt véghez, amikor elérte, hogy apa és fia újra szóba álljon egymással, a fegyverszünet azonban nagyon törékeny volt.

Mendel megjegyzése annyira elrontotta a hangulatot, hogy minden további beszélgetést elfojtott. Apa és fia így egyaránt megkönnyebbült, amikor egy pöttyös csokornyakkendőt és virágmintás mellényt viselő, elegáns úriember lépett oda hozzájuk.

– Liebermann! – Az úr megragadta és megrázta Mendel kezét.

– Blomberg!

– Hogy tetszett az előadás?

Mendel megcsóválta a fejét.

– Nem értettem igazán.

– Én sem. – Blomberg oldalra pillantott és újra kinyújtotta a kezét. – A fia, ugye? A doktor?

– Igen. Maxim. Maxim – Blomberg úr. Biztosan emlékszel rá, hogy meséltem neked Blomberg úrról. Az úr az áruházzal.

Liebermann meghajolt.

– Nagyon örvendek, Blomberg úr.

– Én is, fiam… Álmok? Talán nincsenek mindannyiunknak álmai? Nem vagyok biztos benne, az enyémekből vajon mit ókumlálna ki Freud professzor, de úgy sejtem, nekem minden álmom ugyanazt jelenti. Nekem csak egy vágyam van, az pedig minden más, csak nem tudat alatti. Egy második áruház, méghozzá a Kärtnerstrassén! – Blomberg szeme kissé túlságosan csillogott. – Én csak erről álmodom.

– Látta, ki van még itt? – kérdezte Mendel, pillantását gyorsan végighordozva a termen.

– Rothenstein? Hogyne láttam volna. Talán később váltok is vele néhány szót. Az ember sosem tudhatja, nem igaz?

Blomberg elgondolkodva bólogatott.

Mendel elhúzta az arcát.

– Ó, az örök pesszimista! – Blomberg felemelte a kezét.

– Pesszimista? – válaszolta Mendel. – A pesszimista csak jól tájékozott optimista!

A közönség még mindig áradt kifelé az előadóteremből, és szétoszlott az előcsarnokban. Mendel két másik barátja is odalépett hozzájuk, és az üzletről a politikára terelődött a szó. Liebermann feltételezte, hogy az urak az apjához hasonló nézeteket vallanak, és azt várta, hogy bírálni fogják a polgármestert, és panaszkodni fognak az osztrák zsidók hagyományos ellenségeire, a papságra, a nemességre és a konzervatív szlávokra, a többieket azonban láthatóan sokkal kevésbé izgatták ezek a kérdések, mint Mendelt, sőt, nagyjából-egészében kifejezetten jónak ítélték meg a zsidók helyzetét Bécsben.

Liebermann eddig mindig kitért a B’nai B’rith páholyba kapott meghívások elől, mert abból indult ki, hogy ide csak az apjához hasonló emberek járnak. Bár tudta, hogy Freud professzor is aktív tag – márpedig Freud minden tekintetben más volt, mint az apja –, ettől még nem változott meg a véleménye. Most is csak azért jött el, mert mentora azt ígérte, ma este különösen érthetően fogja bemutatni az álmokkal kapcsolatos elméletét. Most pedig itt állt a páholynak otthont adó házban, és be kellett látnia, hogy a B’nai B’rith, ami héberből fordítva annyit jelentett, „a szövetség fiai”, egészen más volt, mint elképzelte: zsidó klub helyett sokkal inkább haladó szellemű gondolkodók egyesülete, méghozzá olyan mértékben, hogy lassan csodálkozni kezdett, miért jár ide rendszeresen az apja. Mint oly gyakran, amikor Mendel viselkedésére próbált magyarázatot találni, most is arra a következtetésre jutott, hogy valamiképpen ez is biztosan jót tesz az üzletnek.

Végre Freud professzor is előjött az előadóteremből, és most az előcsarnok másik oldalán állt egy alacsony, piszkafavékony, rövid fekete hajú fiatalemberrel beszélgetve. Liebermann elnézést kért és otthagyta az apja csoportját.

– Professzor úr!

Freud a kezét nyújtotta.

– Nagyon örülök, hogy el tudott jönni – mondta, aztán a beszélgetőtársára nézett. – Ismerik egymást? Nem? Akkor hadd mutassam be Önöket egymásnak. Dr. Gabriel Kusevitsky, akit csak mostanában nyertem meg az ügyünknek. Dr. Max Liebermann.

A fiatalember mosolyogva biccentett. Túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy orvos legyen.

Liebermann gratulált Freudnak az előadásához, de a professzor elégedetlen volt.

– Többet akartam foglalkozni a kora gyermekkori szexualitással – de az sajnos elkerülhetetlenül szembenállást, sőt, akár ellenségességet is kiválthatott volna. Már ez a kevés utalás sem tetszett egyeseknek a hallgatóságból. Ha kollégák előtt beszéltem volna, többet mertem volna mondani. Azért a hallgatóság talán így is profitálhatott belőle.

Liebermann és Kusevitsky sietett ellentmondani.

Egész biztosan profitáltak belőle!

Ennél érthetőbben nem is lehet elmagyarázni az álmok elméletét!

Mostantól senki, legalábbis senki, akinek egy kis esze van, nem ébred úgy az álmából, hogy bele ne gondolna a jelentésébe!

Igen, lehetett volna többet beszélni a kora gyermekkori szexualitásról, de ebben a körben, túlnyomó többségben nem orvosokból álló közönség előtt, éppen elég volt ennyi.

Freud örült a reakciójuknak, de a hangulata továbbra is borús maradt. Persze nem sikerült sokáig színlelnie, és visszafogottságát nemsokára fortélyos, megjátszottan ártatlan mosoly váltotta fel.

A beszélgetés azonban nem tartott sokáig, mert egy alacsony úr lépett oda hozzájuk azzal, hogy Freudot nagyon várják máshol. A páholy második bizottsága (ahol Freud fontos tag volt) egy bólé mellett rövid határidővel kitűzött gyűlést tart. Freud elnézést kért, és a páholy küldöttét követve távozott.

Liebermann és Kusevitsky váltott még néhány udvarias szót, dicsérték Freud zsenialitását, azután a saját foglalkozásukra terelődött a szó. Kiderült, hogy Kusevitsky frissen végzett orvos, és tekintélyes kutatási ösztöndíjjal egy magánklinikán helyezkedett el. A támogatást a Rothenstein Alapítvány biztosította.

Kusevitsky diszkréten a bankár felé intett a fejével.

– Ennek az úrnak köszönhetem az ösztöndíjamat. Nagyszerű lehetőségeket nyitott meg előttem.

– Melyik területre specializálódott? – kérdezte Liebermann.

– Az álmok szimbolikájára – felelte Kusevitsky. – Freud professzor javaslata volt. Amikor álmokat értelmezünk, ki kell találnunk, mit jelenítenek meg az alvó számára az egyes tárgyak, ezért meg kell vizsgálnunk, hogyan viszonyulnak az ember saját egyéni tapasztalataihoz és asszociációihoz. Egy ló például különböző emberek számára más-más dolgokat jelenthet.

Kusevitsky vastaglencséjű szemüvege mögött sötét, intelligens szempár csillogott. Állát hegyesre fésült, ritkás szakáll takarta el.

– Ugyanakkor – folytatta. – Freud professzor megállapított néhány érdekes szabályszerűséget, elemeket, amelyek sok páciens álmaiban bukkannak fel újra és újra, és amelyeknél a pszichoanalízis bebizonyította, hogy mindig ugyanazt jelentik. A császár és a császárné például gyakran az álmodó szüleit jelenítik meg. Egy herceg vagy egy hercegnő maga az álmodó személy lehet, és így tovább. Nagyon érdekesek ezek az általános szimbólumok, és azt hiszem, egy mélyebb tudati rétegből jöhetnek elő.

Liebermann szkeptikusan oldalra hajtotta a fejét.

– Talán nemcsak személyes tudatalattink van, amelyben az összes személyes emlékünket tároljuk – mondta Kusevitsky. – Hanem létezik egy kulturális tudatalatti is, amelyben az őseinktől átörökített emléktöredékek őrződnek meg. Ezekkel is az álmok formájában találkozunk, de más összefüggésekben is tetten érhetjük őket, például amikor történeteket mesélünk. Császárok és császárnék, hercegek és hercegnők gyakran felbukkannak mítoszokban, legendákban és mesékben.

– Gondolom, ismeri a romantika filozófusainak munkáit – mondta Liebermann. – Nem valami ilyesmivel állt elő von Schubert is, már csaknem száz évvel ezelőtt?

– Valóban. De von Schubert csak spekulációkat fogalmazott meg. Mi most más helyzetben vagyunk. Nekünk már rendelkezésünkre áll a pszichoanalízis, amely új eszközöket ad a kezünkbe. Azt hiszem, Freud professzor módszerei alkalmasak arra, hogy a kulturális tudatalattit is megvizsgáljuk és kutassuk velük.

– Becsvágyó tervnek hangzik. Ön ezek szerint nem is az egyes embert, hanem az egész emberiséget tervezi analizálni?

– Nem egészen. Talán egy meghatározott fajjal fogok kezdeni. A magánklinika pszichiátriai betegeinek többsége zsidó. Őket fogom először vizsgálni.

– Freud professzornak mi a véleménye a tervéről?

– Nagyon lelkes. Azt hiszem, már évekkel ezelőtt is érdeklődött az úgynevezett endopszichikus mítoszok iránt. Ha jól értettem, konzultált is egy kollégával egyfajta kollektív emlékezet esetleges létezéséről.

– Valószínűleg Fleiss lehetett az.

– Freud akkoriban írta az Álomfejtést, ezért ebbe a témába nem mélyedt bele jobban. Ugyanakkor biztosított, hogy szándékában áll egy napon újra elővenni. Addig pedig minden jót kívánt, és azt mondta, nagy örömmel olvassa majd a kutatásaim eredményeit.

– El tudom képzelni, hogy Freud professzornak tetszik a psziché mélyén rejtőző archaikus maradványok gondolata. Mindig is vonzotta a régészet. Járt már az otthonában?

– Nem.

– Rengeteg antik műkincset gyűjtött össze. Szobrocskákat, sztéléket, amuletteket, urnákat…

A kopasz egyetemi tanár, aki az előbb olyan szenvedélyesen beszélgetett Rothensteinnel, most felemelte a kezét és magához intette Kusevitskyt.

– Elnézést – mondta Kusevitsky. – Bocsásson meg. Priel professzor szeretne néhány szót váltani velem. Remélem, nemsokára újra találkozunk…

Meghajtotta magát, aztán csatlakozott az élénk professzorhoz, aki szélesre tárt karral üdvözölte a csoportjában.

Liebermann nem volt biztos benne, mit gondoljon Kusevitskyről. Rokonszenves fiatalember volt, de kissé talán túl komoly. A kutatásai komolyságáról sem volt meggyőződve, még ha Freud adta is rájuk az áldását.

Kulturális tudatalatti, endopszichikus mítoszok, archaikus maradványok…

Liebermann fülének ez kissé túl titokzatosan hangzott. Valóban nemzedékről nemzedékre szállnának az ősi idők emlékei?

Gondolataiból egy vállára csapó kéz riasztotta fel.

– Megkóstoltad már a süteményt?

Az apja. Mendel egy szelet kuglófot tartott a kistányérja fölött. A mazsolás sütemény csodálatosan illatozott.

– Nem.

– Kóstold meg! – Az apja felemelte a kuglófszeletet, amelyről cukormáz záporozott le a tányérre. – A Grodzinski Pékségből való. Grodzinski maga sütötte.

– Ez esetben…

Azért mégis vannak dolgok, amikről egyformán gondolkodnak az apjával.

Az írótól a Monarchia-krimik sorozatban megjelent:

FRANK TALLIS

Gyilkos illúziók

(Liebermann - sorozat I.)

Bécs, 1902. Belülről bezárt szobájában holtan találják Charlotte Löwensteint, az ismert médiumot. A fiatal nő halálát minden kétséget kizáróan pisztolylövés okozta, azonban sem a gyilkos fegyvernek, sem az áldozat életét kioltó golyónak nincs nyoma sehol. Oskar Reinhardt rendőrfelügyelő megoldhatatlannak tűnő rejtély előtt áll, miközben a városban már természetfeletti erők bosszújáról keringenek a hírek. A modern kriminológia híveként Reinhardt szakértőt von be a nyomozásba: barátját, Max Liebermann pszichiátert, a híres-hírhedt Freud doktor tanítványát. Liebermann lenyűgöző intelligenciájáról és rendhagyó módszereiről ismert, s amint bekapcsolódik a nyomozásba, az máris új irányba fordul…

FRANK TALLIS

Bécsi vér

(Liebermann - sorozat II.)

Bécs, 1902. A császárváros csillogó felszíne alatt robbanással fenyegető feszültség izzik. Önjelölt világmegváltók és titkos társaságok szervezkednek, erősödik az idegengyűlölet és az antiszemitizmus, a bűnügyi rendőrség pedig megoldhatatlannak tűnő feladat előtt áll: minél gyorsabban kézre keríteni a városban pusztító sorozatgyilkost, aki egyre kegyetlenebb módszerekkel végez látszólag véletlenszerűen kiválasztott áldozataival. Oskar Reinhardt felügyelőnek meggyőződése, hogy beteg elméjű emberrel állnak szemben, ezért a modern kriminalisztika híveként szakértőt von be a nyomozásba: barátját, Max Liebermannt, a fiatal pszichiátert, a híres-hírhedt Freud doktor tanítványát, aki már korábban is segítségére volt egy gyilkossági ügy felderítésében. Az éles eszéről és rendhagyó módszereiről ismert Liebermann az egyetlen, aki képes lehet megérteni a zavart elme működését, és elvezetni a nyomozókat a gyilkoshoz...

FRANK TALLIS

Hallgass a neved

(Liebermann - sorozat III.)

Bécs, 1903. Az aufkircheni katonaiskola vegytani laboratóriumában holtan találják az intézmény egyik növendékét. A rendőrségi vizsgálat eredménytelenül próbálja meg felderíteni a halál okát - a boncolás során azonban hosszú időn át tartó bántalmazás nyomait fedezik fel a holttesten. Oskar Reinhardt felügyelő a hallgatás áthatolhatatlan falába ütközik: a katonaiskola erőszak uralta, torzult világában sem a növendékek, sem a tanárok nem hajlandók együttműködni a rendőrséggel. Az egyetlen, aki segíthet megérteni és felderíteni ezt a hátborzongató, zavaros ideológiáktól vezérelt, kegyetlen világot, az Reinhardt barátja, Max Liebermann, a fiatal pszichiáter, a híres-hírhedt Freud doktor tanítványa...