KENÉZ PÉTER

VÉGTELEN AZ ÚT, AMELYEN TE JÁRSZ

KALANDREGÉNY NAPJAINKBÓL

2. RÉSZ

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

Ajánlás

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet – Epilógus

Édesanyámnak

1. FEJEZET

Mire Mike visszaért a faluba, már kora délután volt, és érezte, hogy aznap még nem evett semmit. Az izgalom és az események sodrása olyannyira magával ragadta, hogy eszébe sem jutott a gyomrában tátongó űr.

A várva várt ünnepség előkészületei már a vége felé tartottak, a falu közepén megrakták az óriási máglyát, a családok kikészítették a fonott gyékényeiket. Az asszonyok ezeken foglalnak majd helyet, miután kikészítették a messziről érezhető, ínycsiklandozó ételeiket és a kókuszhéjból preparált korsókat, amelyekben a házi recept szerint készült erjesztett italokat tárolták. A főtér még üres volt, elvétve sietett keresztül rajta egy–egy bennszülött, mindenki a házában sürgölődött. A családos férfiak és a fiatal harcosok elszórt csoportokban, a tér sarkaiban álltak, és jókedvűen beszélgettek. Mindannyian teljes harci díszben voltak, amit különleges alkalmakra tartogattak, és most is nagy izgalommal öltöttek magukra. Öltözékük magában foglalta a testükre festett rikító színű csíkokat, formákat is, amelyeknek motívumai jellemzőek voltak a családjukra.

Amikor meglátták Mike–ot közeledni, mindannyian illedelmesen köszöntötték. Mike annak rendje és módja szerint viszonozta. Vidám gesztusaikból látta, hogy nem tudták még, hogy holnap útnak indul, és ki tudja, mikor tér vissza ismét. De ezt nem bánta, így sokkal önfeledtebben tudnak majd szórakozni este, gondolta magában. Bii Toua bölcsessége most is megmutatkozott, tudta, hogy hiba lenne idő előtt szétkürtölni Mike–ék távozását. Meg kellett adni a törzsnek, ami neki járt, a kemény előkészítő munka utáni lelkes szórakozást.

Ahogy közeledett a kikötőhöz, megpillantotta Roccót, aki a hajójukon tüsténkedett. A mólóra érve odakiáltott neki, mire Rocco rápillantott, és szomorkás képpel válaszolt neki.

– Helló, Doki. Mindjárt megvagyok. Egy–két apró javításom volt csak, de már rendben vannak. Készen állok az indulásra.

– Nagyszerű. De azért részt veszel az ünnepségen, ugye?

– Hát, ha gondolja, részt veszek, de kinőttem már ezekből a tábortűz körüli táncikálásokból.

– De ez más lesz.

– El sem tudja képzelni, hányszor láttam már ilyet, amikor a turistacsoportjaimat kalauzoltam.

– Hidd el, ez különleges lesz. – Mike és arcán cinkos mosoly villant.

– Tényleg? Na ne mondja! Mi lesz még hozzá? Csak nem fognak énekelni is?

Mike megértette Rocco csalódottságát, haragudni sem tudott rá. Inkább elmesélte a matauik különleges, párválasztós szokását, amit csak ma este lesz lehetőségük megtapasztalni. Miközben a tradíciót taglalta, érzékelte, hogy egyre jobban felkelti Rocco érdeklődését. Az utolsó mondatnál már ott állt mellette a mólón, és összevont szemöldökkel hallgatta, mint aki él a gyanúperrel, hogy a bolondját járatják vele.

– Doki, most ugrat, ugye?

– Mondtam én már neked valamit, ami nem úgy lett?

– Ez igaz. A maga szava szentírás, az már biztos!

– Sosem ugratnálak ilyennel.

– De akkor ez azt jelenti, hogy bárkit?

– Igen, de csak akkor, ha mindkét fél beleegyezik.

– Még hogy beleegyeznek–e? Nem tudom őket levakarni magamról. Egész nap csapatostul követnek, akárhova megyek.

– Akkor ezzel feltehetőleg nem lesz gondod.

– És ahányszor akarom? – Rocco arcára hitetlenkedés ült ki.

– Ameddig csak bírod!

Mike örömmel nyugtázta, hogy Rocco jókedve visszatért.

– De te is választhatsz. Ne feledd, hogy bárki szóba jöhet! Ha ő is úgy akarja, persze. – Erre láthatóan Rocco is gondolkodóba esett. – Úgy készülj, hogy holnap kora hajnalban indulunk. Nem akarom, hogy lássák a távozásunkat.

Rocco némán bólintott. Még mindig erősen gondolkodott a hallottakon, miközben Mike már visszafelé tartott.

A főtéren már gyülekeztek a családok, a maguk elé terített gyékényekre tették ki az ételt. A szokás szerint mindenki vehetett mindenkiéből, egy feltétel volt csak, hogy cserébe hevesen kellett dicsérni a háziasszony remek főzési tudományát.

Amikor a lemenő nap megfáradt sugarai súrolni kezdték a teret körülölelő óriás fák koronáját, kezdetét vette az ünnep, amelyet a törzsfőnök ceremoniális beszéde nyitott meg. Meggyújtották a máglya tüzét, ez kísértetiessé, de egyben fennköltté is varázsolta a törzsfőnök arcát. Bii Toua sok ilyen beszéden volt már túl. A szónoklás mesterségét szinte az anyatejjel szívta magába, ahogy hallgatta apjának mesteri, olykor magasztos szónoklatait. Remekül érezte a hallgatóság szívének minden dobbanását, átélte közönségének gondolatait, így képes volt bármennyi időre fenntartani figyelmüket.

Először méltatta a mataui törzset, annak nagyszerű népével együtt. Felsorolta azokat a csodálatos dolgokat, amiket az elmúlt időben véghez vittek, és nem történhettek volna meg, ha nem vetik alá magukat mindannyian az istenek akaratának. Kívánságuknak ő maga volt a tolmácsolója. Marataa főisten irántuk érzett szeretetének jeleként elkerülték őket a betegségek, az árvizek, és az élelemül szolgáló vadak sem vándoroltak el. Ráadásul jó szándékának megdönthetetlen bizonyítékaként ide küldte két követét, hogy azok saját szemükkel bizonyosodhassanak meg arról, milyen jól megy a soruk. Ezért őket most, hálájuk jeléül, méltó módon meg kell ünnepelniük. A sok dicsérő szó féktelen eufóriát csalt népének szívébe, az emberek időnként örömujjongásban törtek ki. Bii Toua tudta, hogy hamarosan elkezdődik a vigasság.

– Ünnepeljük hát Marataa szeretetét és jóságát, köszönjük meg mindazt, amit kaptunk tőle, és minden pillanatban legyünk tudatában, hogy mivel tartozunk neki. A hatalmasnak, aki most is figyel minket, és mosoly költözik arcára. Ne tegyetek hát semmi olyat, ami kihívja haragját, mert azt az egész törzs megszenvedné. Legyetek boldogok és önfeledtek! Kezdődjék hát az ünnepség!

Erre mindenki teli torokból felkiáltott, és még mielőtt elcsendesedhettek volna, az ifjú harcosok egy csoportja táncba kezdett az ekkorra már teljes pompájában lángoló tűz körül. Megszólaltak a kiszáradt fa törzséből készített dobok, az éneklők kántálták az ősi dallamokat, ritmusuk a szív dobbanására rezonált. A nők, lányok, gyerekek mind felálltak, és hangos zsivaj közepette elindultak egymás gyékényéhez, hogy megkóstolják a szomszéd legparádésabb főztjeit, miközben az egekig dicsérték őket. A férfiak büszkén kínálgatták egymást saját italaikkal, ezek hamar kicsattanó jókedvet varázsoltak orcájukra.

Rocco és Mike egymás mellett ült egy gyékényen, szerényen a háttérbe húzódva, és onnan hallgatták Bii Toua beszédét. Mike időnként lefordította a lényeget Roccónak.

A tánc és a vacsora elkezdése után meglepő dolog történt. Látszólag varázsütésre az asszonyok egy csoportja összegyűlt egy távolabbi ponton, majd szótlanul egyenesen Mike és Rocco gyékénye elé léptek, és a földig hajolva egyesével letették rá a kezükben hozott élelmet. Ezen Mike nem lepődött meg, Rocco annál inkább. Ahogy letették a banán– és egyéb növényi levelekbe csomagolt élelmet és a kókuszdió héjában hozott erjesztett italokat, sorra letérdeltek, és lehajtott fővel, előre tartott és földre tett kézzel vártak. Amikor mind végeztek, Mike szólalt meg:

– Marataa isten hálás az ajándékaitokért.

Erre mindenki egyszerre felállt, még egyszer fejet hajtott, és távozott. Mihelyt megfordultak, Rocco széles mosollyal kezdett el lakmározni, és hevesen bólogatva dicsérte Mike–nak a különféle halakból, gumókból, gyümölcsökből és tapírhúsból álló étvágygerjesztő menüt.

A csoport lassan távolodott tőlük. Mike a szemével követte az ifjú, csinos asszonyokból és szépséges lányokból álló társaságot, és Nicole jutott az eszébe. A boldogság melegségének hulláma futott át rajta, de nyomban felváltotta a félelem miatt a gyomrában megjelenő gombóc, ismét figyelmeztetve, hogy még nincs semmi lefutva, nagyon sok forog kockán. Ahogy ismét végiggondolta következő napjainak tervét, agya pragmatikusabb üzemmódba állt át, a perzselő érzelmek lecsengtek, és percről percre azon gondolkodott, hogy miként javíthatná Nicole kimenekítési tervét. De ebben a pillanatban egy dolgot érzett: hogy rettentően éhes. Oldalt pillantva látta Rocco lendületes falatozását, ez apró, jóleső mosolyt csalt arcára. Komótosan előrenyújtotta a kezét, felvett egy sült tapírcombdarabot, és beleharapott.

Ekkorra már a fél törzs a tűz körül táncolt, láthatóan kicsattanó jókedvvel, javarészt az erjesztett italok jóvoltából. Voltak, akik már a gyékényeken feküdtek, túlságosan sokat ittak, és szervezetük nem bírta kezelni az oly ritkán tapasztalt, de olyannyira várt bódulatot. Mike agyán régi emlékek suhantak át, ehhez hasonló élmények elevenedtek fel. Tudta, hogy ezek a mulatságok idővel kellemes, sosem felejthető emlékké nemesülnek a falu lakóinak egyébként kemény, fizikai munkával tarkított, küzdelmes életében.

A szeme sarkából azt látta, hogy valakik megállnak a gyékényük túlsó sarkánál. Három szépséges hajadon lány volt, Rocco mellett állva csábosan mosolyogtak rá, de nem szóltak semmit. Rocco rájuk nézett, és hirtelen nem értette, hogy mi történik. Értetlenül nézett Mike–ra, aki szokásos mosolyával derült Rocco meglepetésén.

– Válassz!

Rocco a tekintetét ismét a lányokra kapta, akik a szokásosnál is több ékszert viseltek, és testük nagy részét élénk színek fedték, de nem volt rajtuk semmilyen ruhanemű. A lányokat vadító illat lengte körül, ami a Mike által is jól ismert virágból kivont parfümből származott. A látvány és az illat együtt olyan vonzerőt kölcsönzött nekik, aminek nehéz volt ellenállni.

– De Doki, nem tudok választani. Az egyik szebb, mint a másik!

– Tudod, ezek az élet nagy kihívásai. – És tovább mosolygott a Rocco arcára kiülő bizonytalanságon. – Hosszú még az este!

Ebből Rocco megértette, mire gondolt, és az arca felvidult.

– Talán a legmagasabb!

– Miitumi maradjon – mondta Mike a lányoknak, mire kettő illedelmesen meghajolt, és távozott.

Rocco ekkor Mike–ra nézett, beleegyezőleg biccentett, majd felpattant, és eltűnt a lánnyal. Mike körülnézett, mindenhol örömöt és boldogságot látott, szívét melegség öntötte el.

Észrevétlenül rájuk ereszkedett az este jótékony takarója, elfedve mindazt, ami nem tartozott fürkésző tekintetekre. A tánc még órákig tartott, egyre fogyatkozó táncosokkal és közönséggel, de a dobok még mindig szóltak, ámbár egy kicsit halkabban és lassabb ütemben.

Bii Toua ült le Mike mellé.

– Sajnálom, apám, hogy ilyen hamar távozol.

– Én is, fiam. Maradnék, ha tehetném.

– A harcosok visszatértek az atuama gyík tojásaival, ahogy kérted.

– Köszönöm, fiam. Viszont lenne hozzád egy fontos kérdésem.

– Amit parancsolsz, apám.

– Furcsa jeleket láttam a Kék sziklánál tett utunkon. Olyan volt, mintha valaki követett volna.

Mike látta Bii Toua arcán, hogy alig hiszi, amit hall, és valószínűleg nem hinné el, ha nem ő mondta volna. Mike folytatta:

– Lehetséges, hogy él itt valaki, aki nem tartozik egyik törzshöz sem?

Bii Toua rövid gondolkodás után válaszolt:

– Nem hinném, hogy lenne olyan ember, aki ott él kint az erdőben, egyedül, és nem tartozik egyik törzshöz sem. Már felfedeztük volna.

– Biztos vagy ebben?

– Egészen biztos. Emlékszem, apám mesélte, amikor kicsi voltam, hogy régen, még az ő élete előtt, élhetett egy magányos varázsló az erdőben. De őt sem látta senki, soha.

Erre a történetre emlékezett Mike, hiszen ezt még ő mesélte el annak idején fiának, Bii Toua apjának, Bii Roának. Hirtelen bevillantak neki a régi események. Akkoriban terjedt egy mendemonda, miszerint lehetett valaki az erdőben, aki olyan nagy varázsló volt, hogy senki sem láthatta meg egyszer sem. A tapasztalt harcosok váltig állították, hogy olyan nyomokat láttak, amelyek egy ismeretlen embertől származtak. Még Mike is elment harcosainak és nyomkeresőinek kíséretében azokra a helyekre, ahol ezek a nyomok láthatók voltak. De amikor meglátta őket, nem volt egyértelmű, hogy egy idegentől vagy saját törzsük valamelyik tagjától származtak–e. Egy ideig folyt a tanácskozás, hogy indítsanak–e felderítő expedíciót, de a törzs bölcseinek tanácsa Mike vezetésével végül úgy döntött, hogy elállnak ettől a tervtől. Ez félig kényszerből történt így, mert a szomszédos karumi törzzsel akkoriban több affér támadt, emiatt nem nélkülözhettek egyetlen képzett harcost sem. Mire hónapok múltával elcsendesedett a békétlenség, addigra a varázsló is feledésbe merült. Mike élénken emlékezett, hogy milyen mozgalmas periódus volt az akkor a törzs életében. Nem sokkal ezután látta azt az álmát, amely végül a Holodexhez vezette.

Ahogy ezt végiggondolta, megállt egy pillanatra. Akkoriban ezt a két dolgot nem kötötte össze, mármint a holodexes álmát és a titokzatos varázsló körüli mendemondát. Lehet, hogy volt közük egymáshoz? Tény, hogy az álom eredményeként lelt rá a Holodexre, amit valakinek oda kellett tennie. Lehetséges, hogy a titokzatos varázsló esetleges létezése kapcsolatban volt a Holodexszel? Mai fejjel visszagondolkodva, jobban körül kellett volna járnia akkor ezt a dolgot. De akkoriban, a Holodex megtalálása után minden szabadidejét és gondolatát lekötötte a kis készülék működésének felfedezése, így nem foglalkozott a további kutatással. Ekkor eszébe jutott még valami.

– Fiam, közvetlenül azelőtt, amikor azt a furcsa álmot láttad, ami azt parancsolta, hogy tegyél atuamatojásokat a nekem küldött kivonatokba, történt valami különleges?

– Semmi, apám.

– Voltak előtte is és utána is ilyen jellegű álmaid?

– Nem, soha. Voltak álmaim, mint mindenkinek, de olyan, mint az, nem volt azóta sem soha.

– Mit gondolsz, mitől lehetett?

– Az istenek akaratából természetesen.

– De azon túl történt valami különös azon a napon, ami után az álmot láttad? Próbálj visszaemlékezni!

Bii Toua valóban koncentrált, tekintete a távolba meredt, és visszagondolt arra a napra, amely már majdnem két évvel ezelőtt volt. Mike megpróbált segíteni neki.

– Volt aznap valami különleges, amit ettél vagy ittál?

– Igen!

Úgy tűnt, ez az apró segítség megindította az emlékeket.

– És mi volt az?

– Aznap a szolgám hozott egy különleges madarat, amelyet a vadászok lőttek. Mivel csak egy volt belőle, a szokás szerint nekem kellett először felajánlaniuk.

– Milyen madár volt az, fiam?

– Jajaduri.

– Az, amelyiknek tűzpiros a feje és sárga a hasa?

– Igen, az! Csodálatos, hogy még emlékszel rá, apám.

– Igen, mert annyira szépen énekel. Én még sosem ettem olyat. Úgy emlékszem, hogy arra sosem vadásztunk.

– Engem is meglepett, hogy ezt hozták a vadászok, mivel mi sem vadásszuk. Előtte sosem ejtettek el jajadurit. De gondoltam, ha már így alakult, akkor ne vesszen kárba.

– Emlékszel még az ízére?

– Csak arra, hogy különleges és furcsa volt. Nem volt annyira finom, mint amire számítottam, de többre nem emlékszem.

– Köszönöm, fiam. Ez is sokat segített. Lehetséges, hogy az istenek a jajadurin keresztül küldték el neked az álmot, amelyikben megmondták, mit kell tenned?

– Erre nem is gondoltam, apám. Ez valóban így lehetett.

Mike már át akart kanyarodni egy másik témára, amikor megérkezett Rocco, széles vigyorral az arcán.

– Úgy sejtem, nem hoztál szégyent rám. – Mike cinkos mosollyal pillantott a férfira.

– De nem ám! Milyen csodálatos emberek!

Rocco hangjában büszkeség és öröm csendült. Mike Bii Touához fordult, hogy elmesélje neki, mi is történt. Amikor a végére ért, Bii Toua felnevetett.

– Nagyszerű, akkor tudni fogom, ha a lánynak gyermeke születik, akkor az az isteni követ szolgájától származik. Kitüntetett becsben tartjuk majd, szavamat adom.

Mike lefordította a törzsfőnök szavait Roccónak.

– Mondja meg neki, hogy végtelenül hálás vagyok neki ezért, és ha bármire szüksége lenne…

Ezt már nem fejezhette be, mert Mike finoman közbevágott:

– Tudod, hogy nekik nincs szükségük tőlünk semmire. Azért ilyen nyíltszívűek, mert még nem érintette meg őket a modern kor irigysége és féltékenysége, amiket éppen ezek az ajándékok okoznának.

– Igen, valóban. Igaza van, Doki.

– Maradjon ez meg a legszebb emlékeid között. Ki tudja? Egyszer talán találkozhatsz majd a fiaddal vagy lányoddal, ha az istenek is úgy akarják.

Mike visszafordult Bii Touához.

– Nagyon hálás érte, hogy gondját viseled majd az utódjainak, ha lesznek.

– Az istenek küldötteinek vére mindig jót jelent. Nézz csak rám, apám! – És elmosolyodott.

– Valóban, fiam!

Ezen együtt nevettek, miközben Mike az agg unokájának vállára tette a kezét, és a tekintetük találkozott. Mindketten azt érezték, hogy a mostani találkozásuk talán az utolsó lesz. Az idő kereke könyörtelenül forog tovább, és Bii Toua legközelebb már talán az isteneivel vacsorázik együtt.

Bii Toua büszke és végtelenül boldog volt, hogy a nagyapja megtért hozzá egyenesen az istenektől, láthatta még életében, mert annyira várt rá gyermekkora óta. Oly sok történetet hallott a tetteiről, isteni mivoltáról, hogy minden álmában megjelent neki, és legfőbb vágya volt, hogy egyszer találkozzon ezzel az csodás emberrel. És lám, imái meghallgatásra találtak, megérkezett, szemtől szemben áll vele, és ugyanúgy néz ki, mint ahogy még Bii Roa láthatta annak idején, egy nappal sem öregebbként, ereje teljében. A felfoghatatlan élmény apró könnycseppet csalt Bii Toua szemébe.

– Apám, foglak még valaha látni?

– Nem tudom, fiam. Az istenek szándékait nem láthatja senki előre, még én sem. Az ösvény, amire lépni fogok, még ismeretlen előttem.

– Az istenek kísérjenek utadon! Mindig szívesen látunk, ha visszatérsz hozzánk.

– Köszönöm, fiam.

2. FEJEZET

Mike felrezzent, amikor megszólalt a karórája. Körülnézett, de Roccót már nem találta a szomszéd ágyban. A sötétben bágyadtan pillantott ki a falu főterére: kihaltnak mutatkozott, csend honolt mindenfelé. Sejtette, hogy a hajnalig elhúzódó ünnepség miatt később fognak felkelni a falu lakói, ezt a különleges alkalom okán Bii Toua már korábban engedélyezte nekik.

Felkelt, kis hátizsákjába összepakolta kevéske holmiját. Nemcsak azért, mert értéket jelentettek számára, hanem főleg azért, mert nem szeretett volna semmilyen, a modern világból származó használati eszközt hátrahagyni. Így is épp elég felfordulást okoztak már azzal, hogy elhozták a modern világ démonait, ami önmagában is súlyos vétség. Ez a tett nem is maradt volna megtorlatlan, ha nem Mike az, aki elköveti, akinek a múltja oly erősen összefonódott ezzel a törzzsel. De nagy volt a tét, a titkot, a szérum titkát mindenképpen meg kellett fejtenie, mert a világ sorsa múlott rajta. De azon belül egy személynek a sorsa is ezen múlott, aki oly becses volt Mike–nak. Mindennél becsesebb.

Az elmúlt alig két napban folyamatosan gondolkodott, hogy mitévő legyen. Mióta kiderült, hogy mi történt Nicole–lal, már csak egy dolog számított, mégpedig az, hogy megmentse a nőt úgy, hogy lehetőleg az eredeti céljait is meg tudja valósítani. A terve nem volt bombabiztos, de terv volt, ami ebben a helyzetben már önmagában nagy szó volt. Ha közben az események jelentősen eltérnek attól, amit jósolt, akkor talán lesz még lehetősége korrigálni. Hosszú élete alatt hozzászokott már ehhez, és mostanra megszilárdult az az érzése, hogy gond esetén eszébe jut majd egy mentőötlet, ami kisegíti. Megérzései és élettapasztalata általában helyes döntések meghozatalára sarkallták, bár az is előfordult, hogy rettentően melléfogott. Legutóbb akkor, amikor nem érezte meg, hogy Nicole szívében végzetes vihar dúl, ami azt okozta, hogy faképnél hagyta a São Pauló–i reptéren. Biztos volt benne, hogy mindez azért történhetett, mert végzetesen elvakította a szerelem, és nem látott az orránál tovább, cserben hagyták a megérzései.

Lassan elindult a hajójuk felé, búcsút vett a falutól, amelyhez oly sokáig rengeteg élmény és szál fűzte. Bekukkantott a házak ajtaján, amelyek tárva–nyitva álltak, ahogy elhaladt mellettük. Bent békésen alvó embereket látott, akik talán az előző este élményeit álmodták újra. Irigyelte őket. Tudta, hogy boldog életet élnek itt, az őserdő mélyén, távol a modern világ kegyetlenségétől és megpróbáltatásaitól. Ez volt a legfontosabb, amitől meg kellett óvni őket, ami végérvényesen megmérgezte volna az életüket, eltörölve az évszázados idillt, ami itt rejtve maradhatott.

Eldöntötte, hogy napfelkelte előtt indulnak, hogy távozásuk ne zavarja meg a falu népét, mert az emberek biztosra vették a maradásukat, és éppen csak megünnepelték az érkezésüket. A megbeszéltek szerint Bii Toua megnyugtatja majd őket azzal, hogy az istenek hirtelen fontos feladatot adtak a követüknek, és visszarendelték a szolgájával együtt, ami ismét bizonyítja majd a követ kitüntetett fontosságát. De mivel oly odaadóan és vendégszeretően megünnepelte a mataui nép az érkezésüket, az istenek hálásak ezért, és kegyesek lesznek hozzájuk. Mike tudta, hogy lesz egy kis rémület, amikor híre megy a távozásuknak, de bízott Bii Toua emberismeretében és bölcsességében. Kétség nem fért hozzá, hogy megfelelően kezeli a helyzetet.

Mike még egyszer számba vette, hogy mi az, amit még a faluban el kellett intéznie, vagy magával kellett vinnie, amikor visszatér a modern világba. Ebbe beletartoztak azok a kérdések is, amelyekkel érkezett. Nem szeretett volna semmi fontosat hátra– vagy megválaszolatlanul hagyni. Ahogy végigfutott a fejében levő listán, és sikeresen pipálta ki a tételeket, odaért az utolsóhoz, amelyet csak félve mert elővenni. Ez pedig nem volt más, mint azok a titokzatos jelek, amelyeket a Kék szikla–túrájukról visszatérőben észlelt. Egy kívülálló számára ezek talán nem tűntek volna különösebben fontosnak, de a hosszú évek tapasztalatával Mike orra valami mást szimatolt. Tudatának legrejtettebb bugyrában érezte, hogy az elmúlt pár hónap kalamajkáinak az igazi mozgatórugója itt, ezeknek a jeleknek az eredetében keresendők. Sőt nemcsak érezte, de az idő múlásával egyenesen biztos volt benne.

Ahogy végiggondolta a régmúlt történéseit, világosan megjelentek előtte az akkori események ok–okozati kapcsolatai. A különleges rémálmok, amelyek mind nála, mind Bii Touánál hasonlóan felbukkantak, és amelyek után mindig valami roppant különleges dolog történt. Őt a száz évvel ezelőtti álma vezette a Kék sziklához és az ott elhelyezett Holodexhez. És ugyanez a Bii Toua által is csak egyszer tapasztalt, különleges álom vezette rá a törzsfőnököt, hogy a neki küldött szérumba tegyen az atuama gyík tojásaiból, aminek eredményeként Mike megtehette a felfedezését, és elindította ezt a lavinát, amely elől még mindig menekülnek. Biztos volt benne, hogy ezek az álmok nem véletlenül jelentek meg sem neki, sem Bii Touának. Csak azt nem tudta még, hogy mi vagy ki okozhatta őket. Modern biológiai és pszichológiai ismeretei alapján tisztában volt vele, hogy álmokat mesterségesen, célzottan generálni nem lehetséges, legalábbis a tudomány jelenlegi állása szerint nem. Nem beszélve az ő álmukról, amely specifikusan egy bizonyos információt adott át nekik, és azt sugallta, hogy egy meghatározott tettet végre kell hajtaniuk. Modern tudományos szemmel ez már végképp a mágia és a varázslás kategóriájába tartozott.

Az álmok megfejtésének problémaköre után hátra volt a következő, talán még annál is nagyobb talány: a Holodex létezése. Annak idején, száz éve, amikor rátalált, és rájött a működésére, még rá tudta fogni a létezését egyfajta isteni beavatkozásnak, amelynek okszerűségét értelmetlen lenne keresni. De az azóta eltelt sok–sok év és a megszerzett megannyi tudás már más színben tüntette fel az akkor történteket. Most már tisztában volt vele, hogy az akkori események nem lehettek isteni beavatkozás eredményei, hanem a Holodex egy fejlett civilizáció által készített bámulatos szerkezet. Működése olyan biológiai törvényszerűségen alapul, amelyet csak az utóbbi időben kezdtek el itt–ott kutatni a tudósok. Az agyi hullámok létezése még most is vita tárgyát képezte, és az a tény, hogy a Holodex képes ezeket a hullámokat akár több ezer kilométeres távolságról is biztonsággal érzékelni, Mike számára felfoghatatlan volt. Tehát kellett lennie valakinek vagy valaminek, aki vagy ami a Holodexen keresztül kapcsolatba akart lépni Mike–kal. Hogy mi célból, az egyelőre nem volt világos, mivel a készülék nem változtatta meg a cselekedeteit, nem módosította a körülötte levő világot. A Holodex egyszerűen csak volt, csendben pihent a Kék szikla barlangjában, és nem történt semmi miatta és általa.

Ezt az eddigi képet változtatták most meg a túrájukról visszafelé jövet tapasztalt jelek. Ez már végképp sok volt még neki is, aki annyi mindent látott a világból hosszú élete során. Bizonyos volt benne, hogy az álmoknak, a Holodex feltűnésének, a felfedezéséhez vezető szérumnak és a mostani túrájukon látott jeleknek egységes okuk volt. Tudta, ahhoz, hogy végleg kimásszon a jelenlegi problémáiból, és megmentse azt, akit igazán szeretett, ezt a talányt meg kellett oldania. Abban is biztos volt, hogy az a valaki vagy valami, aki vagy ami ezeket az eseményeket mozgatta, tudta, hogy Mike–nak nincs ötlete, hogy miképpen fejthetné meg a rejtélyt, mivel nincs a szükséges információk birtokában. Ezért a legutóbbi kelta szövetdarab és Ozirisz szobrocskája csak figyelemfelkeltő tárgyak voltak, hogy jelezzék Mike–nak, hogy minden mozdulatát követik, és tudassák vele, hogy az eredeti rejtély még nem oldódott meg. Mindezek miatt Mike szinte biztos volt benne, hogy az eddigi manőverek és cselekmények csak mellékszálak a nagy egészben, a lényeg még homályban maradt.

El kellett ismernie magának, ami egy kis szomorúsággal töltötte el, hogy a szérum csodálatos felfedezésében ő csak segédkezett, annak ellenére, hogy hozzáértő rákkutatónak, genetikusnak tartotta magát, és mások is annak tartották őt. A felfedezés mögött sokkal nagyobb erőket sejtett, amelyek a B221–es szérumban fejeződtek ki. Más szemszögből tekintve ettől meg is könnyebbült, hogy a nagy dolgok és döntések nem csak az ő vállát nyomják. Ő, noha kulcsfontosságú volt a szerepe, mégis koncentrálhatott egy kicsit arra is, amire a szíve vágyott. Mindez Nicole–ban öltött testet, és borzongás futott át rajta, valahányszor belegondolt, hogy micsoda öröm és boldogság lesz, amikor ismét találkozhatnak. De előtte még ki kellett szabadítania őt, kerül, amibe kerül. Valahol érezte, hogy a titokzatos erők, amelyek mozgásba lendítették a történéseket, valami módon vigyázni fognak rá. Noha elképzelni sem tudta, hogy miképpen, mégis megnyugtatta a tudat, hogy talán egyszer minden jóra fordul.

Megérkezett a kikötőhöz. Rocco már készen állt az indulásra.

– Maradt még valami hátra? – kérdezte Rocco.

– Nem, azt hiszem, minden itt van.

– A kis szerszámosláda is?

– Igen, az is, de jó, hogy szóltál, mert azért vissza kellett volna fordulnunk.

Még egyszer végigfutott a képzeletbeli listáján, miközben beadogatta a holmiját a hajóba.

– Elköszönök a törzsfőnöktől, és indulhatunk – mondta Mike, és indult vissza Bii Toua háza felé. Az öreg a tornácon üldögélve várta. Ráncos arcán mérhetetlen szomorúság ült. Talán most látják egymást utoljára.

– Bánat ül a szemedben, fiam – mondta komoran Mike.

– Az istenek küldötteinek távozása mindig fájdalmas.

Az öreg törzsfőnök úgy tudta, hogy nagyapja több mint egy egyszerű küldött. A szemében Mike nap mint nap az istenek asztalánál ebédelt, és tőle is függött a törzs jóléte és boldogsága. Noha rendkívüli módon kíváncsi volt rá, mi történt a Kék sziklánál, mégsem parancsolt rá fiára, Tii Soumra, hogy mondja el részletesen. Fiának átszellemült tekintetéből rögtön megértette, hogy olyat látott a Kék sziklánál, ami túlment minden elképzelésén. Belátta, hogy Mike valóban az istenekkel beszélhetett, és ennek a fia a tanúja volt, de örök életére hallgatásra kötelezte.

– Úgy érzem, fogunk még találkozni – mondta Mike megnyugtatásképpen.

– Az istenek asztalánál bizonyosan – felelte Bii Toua –, ha befogadnak, miután távoztam e földi világból.

– Az mindenképpen így lesz.

– Akkor találkozhatok apámmal, Bii Roával, aki bizonyosan ott van már.

Mike ezen elgondolkodott, mert ő ugyanolyan örömmel találkozna Bii Roával, édesgyermekével, mint annak gyermeke, az öreg törzsfőnök. A következő pillanatban cikázó gondolatai visszazökkentették a mába, az előttük álló feladatra.

– Érzem, hogy van még itt valami ebben a varázslatos erdőben, ami miatt vissza kell térnem. Olyan rejtélyek, amelyeket még én sem fejthetek meg könnyen. Lehet, hogy hamarosan találkozunk.

Az ősi búcsúzási rituálé szerint egymáshoz érintették a homlokukat. Ezt a szertartást csak ritka esetekben végezték a törzs lakói, amikor nagyobb horderejű búcsút akartak jelezni vele. A búcsú komolyságát az érintés hosszával fejezték ki. Most Mike hosszan, pár másodpercig tartotta a homlokát Bii Toua homlokán. Amikor szétváltak, még utoljára egymás szemébe néztek, majd Mike megfordult, és elindult a kikötőbe.

Meglepetésére a hajónál nem csak Rocco állt a parton. A hívatlan vendégük nem más volt, mint Riitai, az egyik lány a háromból, akik éjszaka Rocco elé álltak. Mike meglepetten nézett a lányra, aki mozdulatlanul állt a parton, és mereven nézett Roccóra, tudomásul sem véve arról, hogy Mike megérkezett.

– Menj vissza a házadba, és feküdj le! – mondta Mike kissé parancsolón a lánynak.

Ő, mintha meg sem hallotta volna, rezzenéstelenül állt. Mike megpróbálta beleélni magát a lány helyzetébe, és nem akarta a búcsú pillanatait keserű emlékként hátrahagyni benne és rajta keresztül a falu lakóiban, akik bizonyára minden részletről értesülni fognak. Kisvártatva megszólalt a lány.

– Nem tudok aludni.

– Miért nem? – kérdezte Mike most már lágyabban. Rocco ide–oda kapkodta fejét, és próbálta kitalálni, miről is lehet szó.

– Álmot láttam, ami nem hagy nyugodni.

Mike felkapta a fejét.

– Milyen álmot? Mit mondott neked?

– Azt mondta, hogy az isteni követ bajba fog kerülni.

Szinte a szó is bennakadt Mike–ban. Nagy nehezen, szinte dadogva tudott csak válaszolni.

– És mit mondott még?

– Mondott valamit, amit nem értek, de tisztán itt van a fülemben.

– Nyugodtan elmondhatod.

Mike érezte, hogy valami katartikus következik.

– Slane goth fólme.

A fura szavak idegenül csengtek a lány szájában. Mike először nem hitt a fülének. Tisztán értette a kelta mondatot, amely a saját régi, pannóniai szülőfalujának tájszólásában szólalt meg, és azt jelentette, hogy „még találkozunk”.

Mike állt szótlanul, fejében az elmúlt napok rejtélyei és a korábban végiggondolt események villogtak. Úgy tűnt, mintha valaki gúnyt űzött volna belőle, valaki, aki tudta, hogy ki ő, és honnan jött. Ez a valaki a legnagyobb egyszerűséggel, a lányka tolmácsolásában megszólítja az anyanyelvén, amelyet több mint kétezer éve ő sem beszélt már, és biztos volt benne, hogy nincs élő ember, aki ezt a nyelvet ebben a tájszólásban ismerheti.

Minduntalan visszatért ahhoz a gondolatához, hogy hátha a druida áll a rejtélyek mögött, ámbár a kivitelezés stílusa nem vallott rá. A druida, elképzelése szerint, direktebb lett volna. Nem hagyott volna talányos jeleket, rejtvényeket, hanem egész egyszerűen megjelent volna valamilyen formában, és beavatkozott volna a dolgok folyásába. De hát akkor ki állhat mindezek mögött? Elképzelése sem volt. Egy hang ébresztette fel gondolataiból:

– Doki, minden rendben? – kérdezte Rocco.

Mike felkapta a fejét, és látta, hogy Rocco feszülten figyel rá, láthatóan fogalma sem volt, mi történt közte és a lány között, mivel egy mukkot nem értett. De azt egy pillanat alatt megállapította, hogy valami igen komoly dolog lehetett, mivel nem látta még Mike–ot így elképedve, szó nélkül, mozdulatlanul, merengőn bámulni.

– Igen, azt hiszem, rendben van minden.

Ahogy ezt kimondta, a lány előrenyújtotta a kezét, amely eddig a háta mögött volt, és tenyerét kinyitva mutatott valamit. A dolog tompán megcsillant, és a félhomályban Mike nem tudta elképzelni, mi lehetett az. De amikor a kezébe vette, felemelte, és jobban megnézte a kezében levő piciny tárgyat, azt hitte, nyomban összeesik. Kiszállt a lábából az erő, megremegett és térdre rogyott. Lehajtott fejjel bámulta a piciny, pár centiméteres kis szobrocskát, amely egy lovat ábrázolt, kissé elnagyolt, durva vonásokkal. Bronzból készült, az anyag a megmunkálása a szobor születésekor igen nehézkes volt.

Azért tudta ezt Mike, mert ezt a szobrot ő maga készítette kétezer–kétszáznyolcvan évvel ezelőtt egyetlen fiának, Tristiannak. Igen, ez azoknak a játékoknak egyike volt, amelyeket ő fabrikált szeme fényének, és amely végül a fiúcskánál maradt a többi játékkal együtt. A lovacska mágikus megjelenésének hatására bevillantak korai életének képei, felesége, Bedelia, lányai, Marvina, Guinevere, és egyetlen fia, Tristian. A képekkel együtt az emlékek is megérkeztek, és vidám, majd szomorú érzések óceánját szabadították rá, amitől Mike–nak könnyek gyűltek a szemébe.

Nem tudta, mennyi idő telhetett el, talán csak pillanatok. Valami apró zaj riasztotta fel merengéséből. Felemelte a fejét, és körülnézett. A világosság egyre erősödött, indulniuk kellett.

– Ezt hol találtad? – nézett a lányra Mike.

– Az ágyam mellett volt, amikor felkeltem. Az álom azt is mondta, hogy ez dolog az isteni küldötté, és el kell vinnem neki.

– Ki tette oda?

– Nem tudom.

– Szerinted mit ábrázol?

– Nem tudom, ilyet még sosem láttam. Olyan, mint egy nagyra nőtt tapír, aminek hosszú lába és hosszú, dús farka van. Valami isteni állat lehet. Te tudod, mi az?

– Igen, tudom. Mondott még valamit az álmod, amit el kell mondanod nekem?

– Nem, mást nem.

– Volt valami szokatlan a tegnap estében? Mármint az ünnepségen kívül? Történt veled valami szokatlan? Nem ettél vagy ittál valami különöset?

A lány elgondolkodott, és kötelességtudóan, félve, kissé feszengve válaszolt.

– Nem ettem semmi szokatlant. De történt valami.

– Micsoda?

– Megcsípett valami, amitől úgy feldagadt a karom, mint még soha.

A jobb felkarjára mutatott, amely duzzadt és valószínűleg tűzpiros volt, de a lány sötét bőre elfedte.

– Mi lehetett az?

– Nem tudom, reggelre ilyen nagyra duzzadt, de nem fáj. Nem ismerek semmit, aminek a csípésétől ekkorára duzzadna fájdalom nélkül. Ha megcsíp valami, az mindig rettentően fáj is utána.

Mike tudta, hogy a törzsbeliek igen ellenállók a rovarcsípésekkel szemben, nagyrészt a hosszú évszázadok során összegyűjtött immunitásuknak köszönhetően. Úgy tűnt, hogy ez újabb bizonyítéka lesz annak, hogy azok a furcsa álmok nem maguktól történnek, hanem van valamiféle beavatkozás, ami kiváltja őket. Talán ez történt vele is száz éve, ami végül a Kék sziklához, majd a Holodexhez vezette, hasonlóan Bii Touához, akit két éve az álom vitt rá arra, hogy módosítsa a szérum összetételét.

– Köszönöm a segítségedet, lányom. Az istenek meghálálják áldozatodat, és megajándékoznak. Most térj haza!

A lány még utoljára Roccóra emelte tekintetét, a szemébe nézett, majd elindult a falu felé.

– Azt hiszem, most már valóban indulhatunk.

– Ahogy jónak látja, Doki. Ugorjon be, és már itt sem vagyunk. Lesz mit mesélnie hazafelé.

Mike belépett a hajóra. Rocco eloldotta a rögzítőköteleket, beindította a motort, és lassan elindultak a keskeny mellékágon, a víz felé benyúló óriási fákról lelógó liánok között a folyó felé. Mike visszapillantott a falura, ahonnan egyre több zaj hallatszott már. Szíve összeszorult, hogy vajon látja–e még őket valaha. Szinte bármit megadott volna, hogy ismét visszatérhessen.

De a jövő most minden eddiginél homályosabbnak tűnt.

3. FEJEZET

A hazafelé vezető út nem ígérkezett túlzottan eseménydúsnak, hacsak amiatt nem, hogy Mike–nak fel kellett készülnie Rocco kérdéseire, akinek az előző jelenettől elállt a szava. Rocco szemében Mike tekintélye roppant módon megnőtt az elmúlt napokban. Ámulattal szemlélte, hogy ez hírhedten vad törzs istenként tekint rá, aki az ő szemében eddig maximum egy hóbortos tudós szintjéig emelkedett. Igaz, nem ismerte a múltját, amely magyarázatot adhatott volna mindarra, amit látott, de ezek olyan információk voltak, amelyeknek a megszerzésében Rocco felettébb bízott. Remélte, hogy megvilágítják ezt a különleges státuszt, amit megbízója kivívott ennél a törzsnél, és ami bizonyára igen keveseknek járt.

Az indulásuk előtti jelenet a bennszülött lánnyal tovább kuszálta Rocco Mike–ról kialakított képét, mert amit ott látott, az nem illett bele a tévedhetetlen és magabiztos Mike képébe. Viszont tovább erősítette azt az érzését, hogy rettentő komoly dolgok történnek a háttérben, amelyekbe ő talán sohasem tud majd bepillantást nyerni. Ezt sajnálta volna, mert most már biztos volt benne, hogy a Mike–kal való találkozása a legfontosabb esemény az életében, amely innentől megváltozik.

Az Ituí folyón mintegy hatszáz kilométert kellett megtenniük, ami légvonalban mindössze százhatvan kilométer lehetett, de a folyó kanyarulatai miatt ez a többszörösére nőtt. Már néhány órája úton voltak, amikor Rocco elérkezettnek látta az időt, hogy belekezdjen a mondandójába. A kormány mellől, élénk érdeklődést mutatva szólította meg Mike–ot, aki réveteg pillantásokkal figyelte a körülöttük elsuhanó természetet.

– Nem gondoltam, hogy tud még meglepetést okozni nekem, Doki. De erre is, mint mindenre eddig, most is rácáfolt. – Mivel Mike nem válaszolt, folytatta. – Mi az, amit kapott a lánytól? Úgy láttam, eléggé kiütötte a látványa.

– Ez egy hosszú történet – kezdte el halkan Mike.

– Ja, persze. Már majdnem elfelejtettem. Magának sok hosszú története van. Melyikkel szeretné kezdeni?

– Mindent a maga idejében, Rocco. Nem akarok olyan információt megosztani veled, ami bajt hozna rád.

Ebből Rocco megértette, hogy egyelőre nem fog hozzájutni túl sok mindenhez, de sebaj, gondolta, ami késik, nem múlik.

– Viszont meg akarok kérdezni valamit tőled – mondta Mike. Rocco felkapta a fejét. – Hajlandó lennél komolyan segíteni nekem?

– Hogyne, Doki. Miről lenne szó?

– Azt szeretném, ha te lennél az összekötő köztem és Bii Toua között. Ha úgy adódik, akkor el kellene jönnöd ide, és hozni–vinni egy–két dolgot, vagy információkat eljuttatni hozzám.

– De nem értek egy kukkot sem abból, amit beszélnek – okvetetlenkedett Rocco, noha már tudta, hogy akár ingyen is elvállalja a feladatot.

– Azt meg tudjuk oldani. Elég egy hangüzenetet hoznod ide a telefonodon, és ha lejátszod, Bii Toua érteni fog mindent, és megteszi, amire kérem.

– Rendben, Doki. Állok rendelkezésére. Mi sem egyszerűbb ennél!

Rocco úgy gondolta, hogy ezzel a dolgot meg is beszélték, de legnagyobb meglepetésére olyan dolgok következtek, amikre nem számított.

– Olyan emberek ellen küzdök, akik lelkiismeret–furdalás nélkül meggyilkolnak bárkit, aki az útjukba kerül. Ha velem tartasz, akkor tudatában kell lenned, hogy te és hozzátartozóid is veszélybe kerülhetnek, és adódhat olyan helyzet, hogy el kell rejtened őket.

Ettől a mondattól Rocco szája tátva maradt. Sok mindent kinézett Mike–ból, de ezt, hogy valamiféle szervezett alvilág elleni harcos lenne, na, azt nem. A hóbortos tudósból lett félisten kép tovább bővült, de az új információ mindent összezavart. Átfutott rajta, hogy valószínűleg ennél sokkal kacifántosabb dolgok is várhatók még. Merengve nézte Mike–ot, és próbálta beleképzelni a veszélyes harcot folytató akcióhős figuráját, de nehezére esett a képzettársítás, ezért tovább kellett kérdeznie.

– Ez elég izgalmasan hangzik, de remélem, nem valami drogháború.

– Nem. Biztosíthatlak, hogy nem az, annál sokkal komolyabb az ügy. De egyelőre többet nem mondhatok.

– Sokkal komolyabb? A drogháborúnál is komolyabb? Van olyan alvilági ügy, ami annál is komolyabb? – hitetlenkedett Rocco.

– Sajnos van.

Meglepetésében nem jött szó Rocco szájára. Nézte az elsuhanó fákat, a felkelő nap aranysárga sugarai már a legmagasabb ágakat nyaldosták. Rocco választ keresett a benne dúló nagy kérdésre: bele merjen ebbe vágni, vagy sem? Döntése egy pillanat műve volt.

– Benne vagyok!

Ahogy ezt kimondta, eszébe jutott a régi álma, hogy ismét valami nagyszabásúnak, izgalmasnak lehessen a részese, és úgy tűnt, ezzel mindenképpen sikerülni fog.

Sokszor érezte úgy az elmúlt években, hogy nem élő ember már, hanem csak egy robot, ami funkcionál ugyan, de belülről rég halott. Nap mint nap újabb és újabb csoportokat kalauzolt fel–le az Amazonason, és úgy érezte, hogy az unalom már rég végzett a lelkével. Mérhetetlenül szeretett volna kitörni belőle, valami izgalmasat, valami érdekes dolgot véghez vinni úgy, mint gyerekkorában, amikor minden lebilincselő és kalandos volt. Hát, úgy tűnik, ez most kamatostul össze fog jönni, gondolta, mert nem volt oka kételkedni Mike szavában. Az elmúlt napok eseményei bizonyították, hogy ez az egy dolog, amiben mindig biztos lehet.

– A rokonságom átköltöztethető egy barátom farmjára, az jó mélyen van az őserdőben. Azzal nincs gond. Vannak olyan barátaim is, akik, ha kell, tudnak segíteni. És nálam kevesen ismerik jobban ezt a vidéket. – Megállt, elgondolkodott, majd folytatta: – Kivétel maga, Doki, főleg, ha a matauikról van szó – mondta széles mosollyal.

– Rendben. Itt hagyok egy műholdas telefont, azon fogjuk tartani a kapcsolatot. Ritkán foglak keresni, de akkor fontos lesz, hogy biztosan elérjelek, ezért mindig tartsd magadnál.

– Úgy lesz, Doki.

Mike a beszélgetést lezárandó, a hajó elejébe ment, leült, és figyelte az őserdőt, gondolkodni szeretett volna. Rocco megsejtette ezt, és nem faggatta tovább. Tudta, hogy eljön még annak is az ideje, amikor beszélgetnek, egyelőre kapott elég muníciót. Megpróbálta feldolgozni az elhangzottakat, ami önmagában sem volt kevés.

Mike órákon keresztül csak ült a hajó orrában, és nézte az elsuhanó fákat, hallgatta a rikoltozó madarakat, és megcsodálta az olykor–olykor felbukkanó állatokat. Nem merte rászánni magát, hogy elővegye azt a pár centiméteres kis lovacskát, amelyet a mataui lánytól kapott, aki ugyancsak kapta valakitől az előző este. Már a piciny gyerekjáték megérintése hidegrázást okozott. Arra gondolt, hogy valamikor egyetlen fia, Tristian érinthette azt a lovat kétezer–kétszáznyolcvan évvel ezelőtt. Kimondani is sok volt. Mégis, Tristian édesen és élénken élt emlékezetében, mintha csak tegnap látta volna a születését. Felrémlettek közös játékaik, mókázásaik, az első alkalom, amikor lovagolni tanította, noha még járni is alig tudott. Bármennyire félt tőle, lassan erőt gyűjtött, hogy elővegye, és ismét rápillantson. Amint meglátta, könnyek szöktek a szemébe. Pillanatokkal később már rázkódott a sírástól, siratta régen élt családját, feleségét, gyermekeit, akiket oly korán el kellett hagynia. Siratta az elvesztett pillanatokat, hogy nem láthatta a kiteljesedésüket, az örömüket, unokáinak mosolyát, közös boldogságukat.

Gyászolta sorsát, ezt az átkot, ami a halhatatlanság képében annyi fájdalmat okozott neki és azoknak az embereknek, akik az életének részesei voltak, és akik emiatt szenvedtek. És ő tehetetlen volt, nem tudott rajtuk segíteni. Mély szomorúsággal idézte fel későbbi kapcsolatait, azokat a csodálatos nőket, akik nem értették, hogy miért nem hajlandó összekötni velük az életét, miért hagyja el őket, miért okoz mérhetetlen fájdalmat nekik. Siratta az embereket, akiken bármennyire próbált, nem tudott segíteni, akiket nem tudott megmenteni a pusztulástól. Kezébe hajtotta arcát, és teljes testében remegve zokogott, magányosan, vigasztalhatatlanul.

Ahogy lassan megnyugodott, felemelte a fejét, és ismét a suhanó fákat nézte. Megpróbálta megerősíteni magát, előretekinteni, küzdeni azért, amiért még volt értelme, a szerelméért, a még talán előtte álló boldogságért és az emberiségbe vetett hitéért. A céljában és az értelmében még ennyi év után sem volt biztos, de hinni akarta, hogy létezik egy cél, ahova el kell jutnia.

Hosszú merengésének végén visszakanyarodott az előző napi történésekre, amelyek sokkolták, és nem hagyták nyugodni. Hihetetlennek tűnt, hogy kezében tarthatta a kétezer–kétszáznyolcvan évvel ezelőtt készült piciny játékot itt, az őserdő közepén. Eddigi bizonyossága még inkább megerősítést nyert, hogy ez a titokzatos erő vagy személy kifejezetten rá, a kelta Keganra összpontosított. A Kék sziklánál talált kis kelta szövetdarab és most a gyermekének készült játék mindezt egyértelművé tette. Az aranyból készült piciny Ozirisz–szobrot még nem tudta beleilleszteni a képbe, de biztos volt benne, hogy az is magyarázhatóvá válik egyszer.

Nem fért a fejébe, hogy ez a valaki miképp juthatott a lovacskához. Hogyan tudott oly sok évvel ezelőtt a családjával találkozni akkor, amikor már ő maga sem volt képes visszamenni hozzájuk? Hogyan tudta megszerezni tőlük a lovacskát? Miért őrizte évezredeken keresztül? Azért, hogy ezen a napon egy mataui lánnyal átadhassa neki? Ez olyan tervezettségre vallott, ami számára is emberfelettinek tűnt. Talán pont itt volt a lényeg, morfondírozott. Talán nem is emberről van szó? Megannyi kérdés, Mike csak sorolta és sorolta őket, de a választ hiába várta az elreppenő papagájoktól vagy a vízbe csobbanó kajmánoktól.

Egyben bizonyos volt: ez a láthatatlan erő fel akarta kelteni a figyelmét, tudatni vele, hogy tudja, ki ő, honnan jön, és most már azt is, hogy hová tart. De talán még ennél is többet akart. Most már kétségbevonhatatlan volt, hogy őt szemelte ki, hogy végrehajtsa az akaratát, ami a felfedezéssel indult, és aminek végső célja még mindig a homályba veszett. Legmélyen érezte, hogy ez nem maradhat sokáig titokban, és minden ki fog derülni, talán nem is olyan sokára. Egy kérdés maradt, hogy ez boldogságot vagy gyötrelmet fog–e hozni az életébe.

Újra és újra elámult e rejtelmes valaki vagy valami felfoghatatlannak tűnő hatalmán, amivel a mataui lány álmán keresztül juttatta el hozzá az információkat. A legmegdöbbentőbb pedig az volt, hogy elérte, hogy a lány egy kelta mondatot pontosan, szóról szóra mondjon végig. Olyan pontossággal, amiből ő felismeri, hogy ez nemcsak egy kelta mondat, hanem az ő falujának a tájszólása. Ez a szintű tudás már a Holodex képességeivel vetekedett. El sem tudta képzelni, hogy ennek az erőnek milyen szinten kellett ismernie az emberi agy működését, hogy egy csípéssel bevitt szérumon vagy valami hasonlón keresztül információt tudjon átadni a lánynak. Mert abban biztos volt, hogy a lány által mutatott csípés nem egy közönséges rovartól vagy állattól származott. Ez a csípés maga volt az a titokzatos anyag, amit a lány álmában kapott, és ami aztán az álmot okozta, és arra késztette a lányt, hogy minden közlendő információt átadjon neki a megfelelő helyen és időben. Ezek után az már gyerekjáték volt, hogy a kis bronzlovacskát a lány mellé helyezze, hogy aztán ébredésekor megtalálja, és az álmában előírt módon elhozza neki.

Mike, aki annak idején a laborjában heteket, hónapokat töltött el azért küzdve, hogy egy–egy apró fehérje úgy működjön az emberi sejtben, ahogyan ő szeretné, átérezte, hogy mekkora munka és tudás van abban, ami éppen lezajlott a szeme előtt. Biztos volt benne, hogyha akár két hónappal ezelőtt valaki azt meséli neki, hogy ilyen létezhet, kineveti. Igaz, a Holodexre sem tudott magyarázatot adni, de azt betudta egy Földön kívüli civilizáció termékének, és ezzel nagyjából lezárta a Holodex körüli kérdéseket. De hogy itt, a Földön az ember a saját tudásából véghez vigye azt, amit csak most látott a lányon, elképzelhetetlennek tartotta. Egészen mostanáig.

Hátrapillantott Roccóra, aki komoly arccal figyelte a végeláthatatlan folyót, és kormányozta a hajót Atalaia do Norte felé.

– Megcsinálom a vacsorát – kiáltotta neki.

– Már akartam javasolni, Doki. De láttam, hogy most jobb, ha nem zavarom. Szóltam magához egyszer–kétszer, de nem volt olyan állapotban, hogy meghallotta volna, így nem erőltettem. Eddig kihúztam egy kis keksszel meg kenyérrel. Reméltem, hogy előbb–utóbb visszatér.

– Hát itt vagyok.

Mike lelkesedést erőltetett a hangjába, és megindult a hajó kajütje felé, hogy összeüsse vacsorájukat. A megállapodásuk szerint, az ideúthoz hasonlóan, Rocco vitte az első nappalt és éjszakát, utána Mike vette át a kormányzást reggeltől estig, amíg Rocco aludt.

Az elsuhanó gyönyörű fák, növényzet, állatok kurjongatásai, madarak éneke mellett minden étel mesésen ízletesnek tűnt. Nem is volt okuk a panaszra, igaz, Roccóra nem gyakorolt olyan mély benyomást a látvány, neki ez a mindennapok részét képezte. Mike gondolatoktól zsongó fejét egy időre megnyugtatta az étkezés, arra koncentrálhatott, és ez ideiglenesen tompította az agyának zakatolását, amely szakadatlanul hol a rejtély megoldásán, hol pedig Nicole kiszabadításán dolgozott. Remélte, hogy az őserdőben előbukkanó rejtélyes események nem folytatódnak, és a tervére összpontosíthat.

Hosszú élete alatt rájött, hogy a tervek sosem úgy valósulnak meg, ahogyan előre gondolták. A jó hadvezérből csak akkor lesz kiváló hadvezér, ha felkészül nem várt eseményekre, azokból is minél többre, és ha jobban kezeli őket, mint az ellenfele, akkor övé lehet a végső győzelem. A tankönyvi manővereket sokan képesek megtanulni, de a nem várt problémák felismerése és kezelése nem szerepel egy könyvben sem, azokat az élet vagy a zsenialitás szüli.

Azt szinte biztosra vette, hogy egy félelmetesen profi csoport rabolta el Nicole–t, emberei végig a sarkukban voltak, nem véletlen, hogy Nicole–t már São Paulóban elfogták. De elképzelhető egy másik lehetőség is. Mike nem zárta ki, hogy Nicole felhívta magára a figyelmet, szólt valakinek, akin keresztül felfedték a hollétét. De kinek szólhatott volna? Emlékezett rá, hogy Nicole említette, van egy távoli rokona São Paulóban. Talán őt hívta fel, és azon a híváson keresztül jutottak el hozzá? Mivel Nicole–nak nem volt saját telefonja, nem léphetett kapcsolatba vele észrevétlenül, egy nyilvános fülkéből fel kellett hívnia. De ki tudhatta, hogy pont ezt a személyt kell lehallgatniuk, hogy Nicole–hoz jussanak? Ráadásul csak a helyi kormányszervek képesek saját országuk telefonhálózatát folyamatosan lehallgatni anélkül, hogy kitudódjon, ami belekeverte volna a brazil államot is a történetbe. Ez a lehetőség túlságosan valószerűtlennek tűnt, ezért elvetette. Akkor ki mást hívhatott, gondolkodott tovább. Mivel Nicole–nak egy fillérje sem volt, csak egy hamis amerikai útlevele, nem sok lehetősége maradt. Mi vagy ki volt az, amiben vagy akiben bízhatott?

Beleképzelte magát a lány helyzetébe, és ekkor beugrott neki egy ötlet. Ahogy forgatta a fejében, egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy Nicole, mint jó hazafi, ki másban bízhatott volna jobban, mint a saját hazájában. Valóban, gondolta Mike. Egy kétségbeesett amerikai turista ki mást hívhatna egy távoli országban, mint a saját országának konzulátusát?

Mike biztos volt benne, hogy Nicole sosem vesztette el bizodalmát szeretett országának vezetőiben annak ellenére sem, hogy Ceall jelezte, elképzelhető, hogy a támadóik a legmagasabb szintig felérhetnek. Mike úgy vélte, hogy Nicole vissza akart térni a régi életéhez annak ellenére, bár látszólag elhitte, amit Mike mondott neki a rá leselkedő veszélyről. Mégis, a végére győzött benne a hazájába vetett erős hite, ami arra sarkallta, hogy legyen őszinte, valljon be mindent. Igazságérzete azt diktálta, hogyha ezt megteszi, a végén szabadon távozhat, és talán visszatérhet a régi életéhez.

Ez a feltevés nem tűnt légből kapottnak, vallotta be Mike magának. Nem ismerték egymást annyira, hogy Nicole mindent elhiggyen neki, noha ő ezt remélte. A bimbózó szerelmük sem volt olyan szilárd alap, hogy eltántoríthatta volna Nicole–t attól, hogy faképnél hagyja. Ez szomorúvá tette, mert fordított helyzetben ő biztosan nem tett volna így. Ő mindent megadott volna Nicole–ért és egy igaz, tiszta szerelemért. De neki merőben más volt a múltja és az öröksége.

Tehát két lehetőség maradt, a rosszfiúk vagy a sarkukban jártak, és hamar elfogták a lányt, vagy Nicole felhívta az amerikai konzulátust, és az ottaniak később feladták vagy elárulták az üldözőiknek. Ekkor ismét felrémlett neki Ceall nemrég elejtett figyelmeztetése a kormányzatba beépült üldözőikről, amiből egyenesen következett, hogy a konzulátus talán maga a rosszfiúk gyülekezete. Ez a megoldás sok, eddig homályos pontot megmagyarázott volna. De hogyan bizonyosodhat meg arról, hogy ez a teória igaz? Ez volt tehát a következő feladvány, amin gondolkodnia kellett, amíg megérkezik São Paulóba.

A vacsora után elpakolt, és lefekvéshez készülődött. Rocco rendületlenül ült a kormánynál, és a folyót figyelte. Már felkészült, hogy egész éjszaka kormányozzon, és biztonsággal eljuttassa hajójukat a céljához. Egy apró kihagyás is végzetes lett volna, mert ha baleset történik, nagyjából nulla volt az esélyük, hogy segítséget kapjanak a dzsungel közepén. Mike már a fekhelyét igazgatta, amikor Rocco váratlanul megszólalt.

– Doki, azért fura szerzetek is vannak a maga törzsében.

– Fura szerzetek? Mire gondolsz? – kérdezte már az ágy szélén ülve.

– Hát arra a fura valakire, aki odajött hozzám az ünnepség estéjén, miután eljöttem a lánytól, és elindultam a tábortűzhöz.

Mike felkapta fejét, és Roccóra nézett.

– Ki volt az a valaki? Hogy nézett ki?

– Hát, nem is tudom. Olyan más volt. Nem volt teljesen meztelen, valamiféle növényi részekből összerakott ruha volt rajta. És teljesen ki volt festve azokon a részeken, amiket nem fedett ez a ruhaszerű dolog.

– És mondott vagy csinált valamit?

– Képzelje el, hogy hozzám szólt, és nem mataui nyelven, hanem a tucuna egyfajta változatával, amit Atalaia do Nortéban is sokan megértenek.

– De mit mondott?

Mike hangja izgatottá vált, amiből Rocco ebből megérezte, hogy ez az információ fontos lehet. Meg is bánta, hogy csak most jött elő vele.

– Hát, először is köszöntött. Szép estét kívánt. Ami érdekes, mert a tucunák ritkán köszöngetnek így. Aztán azt mondta, hogy üzenni akar magának, Doki.

– Üzenni? Mit? Bökd már ki!

Rocco most már biztos volt benne, hogy ez fontos információ lesz, ezért szó szerint idézte.

– Csak annyit mondott, hogy „add meg, amit kérnek tőled”.

Mike ekkor már ott ült Rocco mellett, és próbált mindent leolvasni a férfi arcáról az egyre erősödő szürkületben.

– Semmi mást?

– Csak ezt. És mire visszakérdezhettem volna, már el is tűnt. De olyan gyorsan, hogy fogalmam sem volt, hova lett. Igaz, hogy sötét volt már, és a tábortűz is messziről világított, de mégis. Annyira értelmetlen volt az egész helyzet, meg amit mondott, hogy úgy gondoltam, elég, ha később elmondom magának, Doki. Nem úgy tűnt, hogy ezzel az információval tudna mit kezdeni.

– Rendben. Köszönöm, hogy elmondtad.

– Sajnálom, hogy nem előbb, de a mai hajnal eléggé viharos volt amúgy is azzal a lánnyal. Ahhoz képest ez apróságnak tűnt.

– Azt meg tudtad állapítani, hogy férfi volt–e, vagy nő? És hogy milyen volt a bőrszíne, esetleg a kora?

– Ez jó kérdés. Most, hogy belegondolok, nem vagyok biztos egyikben sem. A bőrét nem láttam, mert vagy az a ruhaféle fedte, vagy ki volt festve. Maszkot hordott, ami hasonló, de nem pont olyan volt, mint amit a törzsben viseltek, ezért nem láttam az arcát sem. A hangja inkább magasabb volt, de nem túlságosan, ezért ez alapján sem tudnám megmondani, mi volt. A magassága is megzavart, mert jóval magasabb volt, mint a törzsbeliek, de nálam legalább egy fél fejjel alacsonyabb. Az álarc és fejdísz miatt ezt is nehéz volt megállapítani.

– Ebből nem tudtunk meg sok mindent.

– Tudom, és elnézést érte, de akkor nem igazán figyeltem rá. Egynek tűnt a sok törzsbeli főember közül, aki körülöttünk forgolódik, és a kedvünket keresi.

– Igazad van, nem is hibáztatlak érte. De most már tényleg alszom, mert reggel nem tudsz majd kiráncigálni az ágyból.

– Jól mondja, Doki. Jó éjszakát!

Mike sokáig képtelen volt elaludni. Eszébe jutott az a száz évvel ezelőtti történet, amikor a harcosai idegent láttak a törzs által birtokolt területen, és egy titokzatos varázslóról beszéltek, aki ott élhet kint egyedül, de még senki sem látta. Ez lenne az a varázsló? Ki tudja? Száz év elteltével ismét felbukkant? De hogy élhetett ilyen sokáig? Esetleg ez a fia vagy a lánya lenne? Megannyi kérdés. Egy dolog bizonyosnak tűnt: ő volt az, aki beadta a mataui lánynak azt a szérumot, amitől azt a furcsa álmát látta, és ő volt az is, aki a kis lovacskát elhelyezte mellette, hogy adja át Mike–nak. Efelől nem volt már kétsége, mivel a matauik nem tudnak tucuna nyelven, az egyszer biztos. De vajon ő volt–e az, aki Bii Toua álmát is előidézte, őt pedig végeredményben a B221 szérum elkészítéséhez vezette? Nagy valószínűséggel igen. Ki más lehetett volna? Ezt elfogadva ő lehetett az is, aki a jeleket hagyta nekik a Kék szikla–túrájukból hazafelé, a kis kelta szövetdarab és Ozirisz isten kis szobrának képében.

De mit jelenthet a mostani üzenete? Add meg, amit kérnek tőled, mondogatta magában Mike. Jelen pillanatban senki nem kért tőle semmit, amiről tudna. Lehet, hogy ez a jövőről szól? Valaki kérni fog tőle valamit, amit meg kell majd adnia? De ki? És mikor? Csak kérdések és kérdések. A válaszok meg sehol. De ehhez többé–kevésbé már hozzászokott, és ezzel lezárva a gondolatmenetét, keserves lassúsággal, de végül álomba szenderült. Rettentő fáradt volt már az elmúlt napok kimerítő eseményei után, és az alvásadósságát még nem tudta leróni. Ekkorra már teljes volt a sötétség mindenhol, misztikusan beborítva a hajót, őket és az egész létezésüket.

Egyetlen kapocs kötötte össze őket a modern világgal: a hajó motorjának mély morajlása, jelezve, hogy haladnak a céljuk felé.

4. FEJEZET

Mike rosszul aludt, álmában küzdött valakikkel, de nem ismerte fel, kik voltak ádáz ellenfelei. Látomásában helikopterek zúgtak jobbra–balra, és ő menekült. Ekkor egy éles hangot hallott.

– Doki, keljen fel! Baj van!

Mike feje zúgott álmának helikoptereitől és a kialvatlanságtól.

– Doki, keljen már fel, az ég szerelmére!

Rocco hangja élesen, szinte durván hasította szét a reggel idilljét. Ahogy kinyitotta a szemét, valamit nem értett. A helikopterek zúgása nem szűnt meg, mintha még mindig hallotta volna.

– Megtámadtak minket! Bajban vagyunk!

Ekkorra már tudta, hogy Rocco rémült hangja rosszat jelent. Ahogy kinézett a kajütből, egy valódi helikopter húzott el feletük veszélyesen közel. Kipattant az ágyból, és Rocco mellé ugrott.

– Fél perce jelent meg – mondta Rocco kétségbeesetten –, és itt köröz felettünk.

A nap éppen csak felkelt, rohamosan világosodott. A helikopter ismét megfordult, és elindult feléjük. Most tőlük balra, távolabb húzott el, a nyitott ajtajában jól látták a felfegyverzett katonákat. A következő pillanatban megszólalt a fedélzeti géppuska. A lövedékek egy méterre csapódtak be mellettük, magasra spriccelve a vizet. A visszahulló harmat Mike és Rocco arcába fröccsent.

– Azt akarják, hogy álljunk meg. Én kellek nekik – mondta Mike.

– Maga?

Rocco ebben a pillanatban értette meg, amit Mike előző nap mondott a drogbáróknál is elvetemültebb ellenfeleiről. Hirtelen átértékelte az akkori könnyelmű beleegyezését. Mike a helikoptert figyelte, mintha keresett volna valamit rajta.

– Mit tegyünk? – kérdezte Rocco izgatottan.

– Ott lejjebb látok egy holtágszerű elágazást. Állj be oda.

Mike jobbra előre mutatott az Ituí folyón, ahol mintegy háromszáz méterre látszódott egy mellékfolyó becsatlakozása. Ezalatt a helikopter tett még egy fordulót, és most a jobb oldalon húzott el az ismerős géppuskasorozat kíséretében.

Rocco szinte teljes gázzal kanyarodott be jobbra a tíz méter széles holtágra.

– Ott, annál a nagy fánál állj meg! – Mike előremutatott, egy ötven méterre álló, víz fölé behajló óriási brazildió fára, de hangja alig volt hallható a fölöttük köröző helikopter dübörgésétől. A víz felett összeértek a behajló fák ágai, eltakarták őket a rájuk vadászó katonák szeme elől. Amikor a diófához értek, Mike kiugrott, és visszakiáltott Roccónak.

– Kösd ki a hajót, és rejtőzz el a környéken! Ha szükségem lesz rád, hívlak a walkie–talkie–n.

Rocco elképedten nézett a távozó Mike–ra, akinek a kezében a fegyverládából kivett hosszú macséta volt.

– Maga hova megy, Doki?

– Elintézem őket.

– Elintézi? – Rocco álmélkodása teljes volt, de gyorsan folytatta. – Négy, állig felfegyverzett katonát láttam a gépen. Miszlikre szedik!

– Ahogy mondtam, figyelj a walkie–talkie–ra, és gyere, amikor szólok.

Nem várta meg Rocco válaszát, eltűnt a sűrű bozótban.

– Uram, kegyelmezz nekünk! – mondta Rocco magában, miközben a hajót kötötte ki.

Mike még a hajóban levette a cipőjét, hogy nesztelenül haladhasson a sűrű aljnövényzetben. A beszűrődő zajok alapján próbálta meghatározni a helikopter leszállásának helyét. Teljes csendben, mintegy ötven méterre közelítette meg a tisztást, ahol a helikopter leszállt. Tisztán értette a kiszálló négy katona portugál beszédét, a bekerítő manőver részleteit hallgatták meg vezetőjüktől. Érződött a közbeszólásaikon, hogy eseménytelen rutinelfogásra készültek egy hóbortos tudós ellen, aki az első puskalövésre összevizeli magát, majd remegő térddel esedezik kegyelemért. Mike kedvező jelnek vélte a katonák túlzott magabiztosságát, mert ez figyelmetlenné teheti őket, amire óriási szüksége lesz a következő percekben.

A katonák szétváltak, és megindultak Rocco hajója felé, átkarolva a területet. Mike a tőle balra induló két katonát követte, mindössze húszméternyire haladt mögöttük. Nem volt nehéz dolga, hiszen olyan zajjal mentek, mint egy kisebb elefántcsorda, folyamatosan használva macsétájukat a sűrű aljnövényzetben. Egészen a hajóig követte őket, tudta, hogy ott meg kell majd állniuk, hogy megvitassák a következő lépést.

Azon gondolkodott, miképpen tudná lefegyverezni őket úgy, hogy megkíméli az életüket. Neki mindössze egy macsétája és egy kése volt, szemben az üldözői automata fegyvereivel, pisztolyaikkal, macsétáikkal, nem beszélve a testükön levő kevlár golyóálló vértről és sisakjukról. Tudta, hogy a katonák sem akarják megölni, mert parancsba kapták, hogy élve kerítsék elő, de biztos volt benne, hogy ha veszélyben érzik az életüket, habozás nélkül meg fogják húzni a ravaszt.

Nem tudta eldönteni, hogy ez a csapat volt–e az, amelyik elrabolta Nicole–t. Mert ha biztos lett volna benne, egyszerűen feladja magát nekik, és akkor automatikusan eljuthatott volna a kedveséhez. De mi történik, ha ezek nem Nicole elrablói? Akkor duplán nehéz vagy inkább végzetes helyzetbe kerül, mert esélye sem lesz megmenteni szerelmét, idővel végez vele a másik banda. Ezért úgy döntött, hogy ezt nem kockáztathatja meg, nem hagyhatja magát elfogni.

Amikor a két katona megpillantotta az üres hajót, megálltak, és láthatóan tanácstalanul latolgatták a következő lépésüket. Elérkezett a megfelelő pillanat. Mike nesztelenül melléjük ugrott, és macsétája markolatának végével teljes erejéből ráütött a közelebb álló katona sisakjának tetejére. A katona összerogyott az ütéstől. A következő pillanatban a másik katona feléje forduló géppisztolyára csapott rá macsétájával, ezzel a csövét sikerült eltérítenie, így a lövés a földbe fúródott. Mike szabad kezével óriási ütést mért a katona arcára, az hátravágódott, és a fegyverét is elejtette. Nem ájult el, és tápászkodott volna fel az aljnövényzetből, amikor meglátta, hogy Mike ott áll felette, és a fejétől pár centire tartja a macsétáját.

– Ne mozdulj, ha kedves az életed! – parancsolt rá Mike portugálul.

A katona nem szólt, látszott rajta, hogy messze áll még a megadástól, csípőjére pillantott, ahol a pisztolya volt a tokjában. A következő szemvillanásban már elő is rántotta, és emelte volna Mike–ra, de ő egy erőteljes mozdulattal kirúgta a kezéből.

– Mondtam, hogy ne mozdulj! Nem akarlak bántani.

Ekkor tudta tüzetesebben megfigyelni a katonát: tagbaszakadt, súlyemelő vagy testépítő kinézetű, kreol bőrű fiatalember volt, a harmincas éveinek elején. Szemében az a tűz, amit már oly sokat látott életében azokon az ellenfelein, akik eltökélték, hogy a végsőkig fognak küzdeni. Ez elszomorította, mert nem akarta kioltani az életét, de tudta, hogy az ilyen embereknél az önhittség, a gőg és a becsvágy mindent felülír.

A katona megérezte a hezitálását, felkiáltott, egy meglepően gyors karcsapással elütötte az orra előtt táncoló macséta pengéjét, és már talpon is volt. Mike–ot meglepte ez a gyorsaság, erő és magabiztosság, de nem tudta rászánni magát, hogy végezzen a férfival. Habozását ellenfele is felismerte, ami elég időt adott neki, hogy előrántsa az övére akasztott macsétáját. Ott álltak egymással szemben, mint két bajvívó, kivont karddal a kezükben, és az ellenfelüket vizslatták.

– Tedd le a fegyvert, fiú. Nem szeretnélek bántani.

A felszólítást utolsó kísérletnek szánta, de a katona cinikus mosolya eldöntötte a helyzetet.

– Azt mondták, hogy élve kellesz nekik, jenki! De örömmel ontom ki beleidet, és vonszollak velük egészen a bázisig. Add meg magad, ha nem akarsz nyomban meghalni!

A gőgös válasz végképp meggyőzte Mike–ot, hogy nincs esélye jobb belátásra téríteni a katonát. Ezt a harcot meg kell vívniuk az utolsó leheletig. Szerencsére a katona nem kiáltott segítségért, de biztos volt benne, hogy a lövés után társai már útban vannak feléjük.

Mike, aki az ókorban több évszázadon keresztül harcolt egy szál karddal, csatáról csatára, a bajvívás igazi mestere volt. Ezenfelül II. Fülöp spanyol király udvarában évtizedekig kardvívást tanított a 16. században. Ő oktatta vívásra III. Fülöpöt, amikor az még tizenéves suhanc volt, és még számos más főúr csemetéjét. Ellenfelének első mozdulatából meg tudta állapítani, hogy melyik támadási cselt akarja bevetni, és jó előre tudta a védekezést és ellencsapást is. Úgy sejtette, hogy mostani ellenfele az első vívóórák egyikén tanított támadással fog indítani, ami előreugrás, felső oldalvágás, szúrás kombinációjából állt.

Nem kellett csalatkoznia. A következő szemvillanásban már látta a katona vállának mozdulásából, hogy a felső oldalvágáshoz készüléshez emeli a karját, miközben a csípőjével befordul. Ennek a támadásnak az egyik hátulütője az volt, hogy ha az akció célt téveszt vagy kivédik, akkor a támadó penge túl mélyre esik, és onnan a támadó csak a saját teste előtt tudja ismét támadó pozícióba visszaemelni. Ha nem így teszi, akkor elölről védtelen marad, és a védekező fél könnyen szabad szúrási felülethez jut. A penge visszaemelése időigényes mozdulatsor volt, amit kihasználhatott tapasztalt ellenfele, végzetes bajba sodorva a támadót. Mike visszagondolt, hányszor sulykolta tanítványaiba, hogy ezt a támadást csak bizonyos helyzetekben lehet alkalmazni a megfelelő előkészítő mozdulatok véghezvitele után.

A katona előrelendült és lesújtott, de Mike könnyedén védte a fejére irányuló vágást, amitől a támadó penge valóban lecsúszott, és egészen térdmagasságig süllyedt. Ez volt az a pont, amikor a védekező támadásba lendülhetett a magasabb pozíciójában álló pengéjével. Mike következő mozdulata gyors és hatékony volt. A katona a torkához kapott, és hitetlen szemekkel meredt Mike–ra, ujjai között a vér sűrű sugárban spriccelt előre. Csak egy halk nyögés hagyta el a száját, és térdre rogyott. Mike szomorúan figyelte az utolsó másodperceit, nem érezte a győztesek örömét.

„Nincs dicsőség abban, ha egy náladnál gyengébbet győzöl le”, szólt az ókori görög bölcsesség, amit sosem tudott elfelejteni, mert annyira igaznak érezte. A hatalmas test tompa puffanással zuhant előre. Mike mozgásba lendült, magához vett egy géppisztolyt, az övébe tűzött egy pisztolyt, és hallgatózott. Néhány másodperc elteltével meghallotta a másik két katona neszeit, akik a lövés okát keresték.

Óvatosan közeledtek, érezték, hogy valami nincs rendben. Ekkorra már hallaniuk kellett volna társaik diadalittas hahotáját, de csak a síri csend várta őket. Mike nesztelenül elindult, hogy mögéjük kerüljön. Amikor az egyik katona a halott társa mellé érve meglepetésében elfojtott kiáltást hallatott, Mike már mögötte állt, és még mielőtt kétségbeesve hívhatta volna társát, a nyakához nyomta a pisztoly csövét.

– Egy hangot se, vagy úgy jársz, mint ő. Emeld fel a kezed.

Halk szavait nem hallhatta meg a másik katona. Ez lassan felemelte kezét, arcán döbbenet és halálfélelem tükröződött. Mike elvette a fegyvereit, és a bozótba dobta őket. A katona övéről leakasztotta a rendőrségi fémbilincset, amelyet neki szántak. Hátrahúzta a még mindig halálra vált arccal álló zsoldos kezeit, és egy kézzel a háta mögött összebilincselte őket, úgy, hogy pisztolyát mindvégig a nyakán tartotta. Pisztolyának markolatával egy gyors ütést mért a nyaktövére, és a katona ájultan rogyott össze.

A neszeiből ítélve a másik katona tőlük nem messze a mellékág környékén botorkált valami nyomot keresve. Megláthatta a hajót, és beleszólt a rádiójába.

– Megtaláltam a hajót! Nálad van valami?

Válasz híján elindult abba az irányba, ahol társát sejtette. A következő pillanatban döbbent arccal meredt a három, földön fekvő társára. Nyúlt a rádiója után, hogy leadja a vészjelzést a pilótának, amikor megérezte a tarkóján Mike pisztolyának csövét.

– Engedd azt el, és emeld fel a kezed! – jött a halk, szinte megnyugtató utasítás.

A katona, aki a rangidős tizedes volt, kelletlenül, meggyőződés nélkül emelte fel a kezét. Mike érezte, hogy még nem döntötte el, valóban megadja–e magát.

– Meg ne próbáld, ha nem akarsz a testépítő társad sorsára jutni!

A tizedes ekkor ismét halott társára pillantott, akit előtte eszméletlennek gondolt. A fűben csillogó vértócsa láthatóan meggyőzte, tudatosult benne, hogy profival áll szemben. Mike az ő kezeit is a háta mögé bilincselte, majd egy gyors mozdulattal leütötte.

– Rocco, Rocco, hallasz? – szólt bele Mike a saját rádiójába.

– Igen, igen, itt vagyok! Hallottam egy lövést! Jól van, Doki?

– Jól vagyok. Gyere a hajóhoz, ott találkozunk.

– Máris indulok.

A hajótól együtt érkeztek vissza az eszméletlen katonákhoz. Amikor Rocco meglátta a négy leterített zsoldost, nem hitt a szemének.

– Doki, ezeket, hogy a fenébe intézte el ilyen gyorsan? Egyes–egyedül! Nem hiszem el!

Mike nem ért rá magát ünnepeltetni.

– Gyere, húzzuk ki őket a partra.

A második körben Rocco kapta fel a halott katonát. Akkor jött rá, hogy már nem él.

– Jesszusom! – kiáltott fel, de erőt vett magán, és egy pillanat múlva már vonszolta a partra. Háttal nekidöntötték az élőket egy fának körben, és a bilincseiket a fa törzséhez kötözték.