Jonas Karlsson

eső
ISTEN

Kerti mese

Athenaeum

The cost of this translation was supported by a subsidy from the Swedish Arts Council, gratefully acknowledged.

A fordítás költségeit a Svéd Művészeti Tanács támogatása fedezte, amit hálásan köszönünk.

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jonas Karlsson: Regnmannen

© 2019 Jonas Karlsson

First published by Wahlström & Widstrand, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Fordította

Papolczy Péter

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-574-6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Gáspár Kata

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Berta Ági

Korrektor: Kütsön Nikolett

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1.

Bárcsak esne egy kis eső, gondolta Ingmar, miközben a pompás Madame Hardy rózsa fölé hajolva végigsimította a leveleket. Az öreg ágakat már régen visszametszette, mindenütt új hajtások látszottak. A hónap végével majd megjelennek a fehér, olykor halvány rózsaszínű virágok, és körülölelik a kis zöld szemet középen. Lágy csészelevelek óvták a bimbót odabent. Az ágyás kapott rendesen tehéntrágyát, belekeverték a homokkal pont megfelelő arányban elegyített földbe, és ez a bokor körüli talajnak tényleg agyagszerű állagot kölcsönzött. Minden előkészülettel végzett, alig maradt már tennivaló, mégis szívesen időzött még egy kicsit a bokornál. Stramm és megbízható rózsa volt, ritkán kapott el betegségeket, ritkán támadták meg kártevők. Félárnyékos helyénél jobbat nem is találhatott volna neki, itt megkapta mindazt a tápanyagot, amire szüksége volt. Bárcsak ne lett volna ekkora szárazság!

Amúgy szép nyaruk volt. Évek óta a legszebb. Amióta Inger meghalt, a nyarak sem voltak már a régiek. Inkább rossz utánzatra hasonlítottak, amelyekből pont a legfontosabb összetevőket hagyták ki. Az első év szinte elviselhetetlen volt. Bármennyit is tett-vett Ingmar, az emlékek folyton tőrt döftek a szívébe. Az ágy üres fele, amikor reggel felébredt. Inger festményei a ház falain. A monogramos törülközők, az étkészlet, a gyógyszeres láda kettős rekesze, az ecsetek és a vásznak, az apró tárgyai szerteszét: hamutartók, hajtűk, körömreszelők, krémtégelyek, zsinórok és tollak. Az agyonjátszott Taube-lemezek, amelyek most már csak a port fogták. A kis kávézások a teraszon, a sok rádióműsor, amiket immár senkivel nem tudott megbeszélni, ezért egyre érthetetlenebbnek hatottak. A tévé dettó. Mindenhol emlékeztette őt valami arra, ami odalett. És aztán a rózsafürtök, amelyek olyan könyörtelen életerővel hozták a virágaikat, hogy szinte csípte a szemét.

Eleinte csak félmunkát végzett, és a vidéki táj közepén bámulta a hajtásokat, amelyeket Inger már régen megmetszett volna. Mindig függőlegesen nyesett, hogy a kártevők ne tudjanak megtelepedni. Néhány órával később megjött Erik, és mozdulatlanul találta őt pontosan ugyanott. A rózsák mellett. Inger rózsái mellett.

Néhány évvel ezelőtt még fogalma sem volt, milyen remek dolog egy kert. Persze szívesen elüldögélt benne, kávézott, beszélgetett, de túlságosan lefoglalták az egyéb teendői. A rózsabokrok nem voltak fontosak. Ingmar számára semmi jelentőséggel nem bírtak. Jelen voltak, mint annyi minden más, de csak amolyan díszletként. Soha eszébe sem jutottak. Nagyjából annyi figyelmet szentelt nekik, mint a padlónak a színház előcsarnokában. Rózsát az ember premieren kap. Amit aztán ottfelejt egy vödörben a színpadon, vagy odaadja az egyik rendezőasszisztensnek. Ingmarnak ott volt a munkája, amire gondolnia kellett, a karrierje, az elvállalt feladatai az életben, ami odaadást és fegyelmet követelt. Hivatása volt. És a rózsabokrok… Már a nevüket is ostobának tartotta: Margit királynő, Mária koronahercegnő, Astrid Lindgren. Nem értette, hogy mit tudtak ezek a virágok, ami miatt Inger ilyen sokat törődött velük. Szépek voltak, rendben, de honnan ez a megszállottság?

Most már ő volt megszállott.

Hamarosan már nem is létezett más a számára. Szinte automatizmussá vált. Bele sem kellett gondolnia, csak odament, és locsolt rájuk egy kis vizet. Letört néhány száraz vesszőt. Végül úgy döntött, ténylegesen gondozni és ápolni fogja őket. Kiismeri magát ezeken a hiú növényeken, és a sajátjának tekinti őket. Már csak Inger kedvéért is. Kikupálta magát, és ugyanolyan buzgalommal vetette rá magát a rózsákra, mint annak idején a munkájára. És azok évről évre hűségesen pompás virágba borultak.

Egy idő után visszatért valami a csendből, amelyet gyerekkora nyarainak halk visszhangjaként ismert fel. Egyre nyugodtabban viszonyult az emlékekhez, és a bánat fokozatosan átadta a helyét egy amolyan takarékon égő mélabúnak. Mindeddig napos és meleg nyaruk volt, és olyan békés, mintha minden nyugvópontra került volna egy kicsit. Mintha az élet felajánlott volna neki még néhány jutalomévet. A bíbelődés a rózsákkal egyszerű, felhajtás nélküli hétköznapokkal ajándékozta meg, és valahol talán egész életében erre vágyott. Természet adta csöndes szépség vette körül. Olyan sokat kap vissza az ember a virágoktól, gondolta, miközben elszáradt leveleket és letört gallyakat gereblyézett össze. Minden a legnagyobb rendben lehetett volna. Ha esett volna az eső.

Az egész környék olyan száraz volt, mint az Arab-félsziget, hetek óta egy csepp eső sem esett, és már most szokatlanul alacsony volt a talajvízszint. Az önkormányzat ezért általános öntözési tilalmat rendelt el, ami mindenkire vonatkozott, aki a közüzemi vizet használta, beleértve a vállalkozásokat és az egyesületeket is.

A növények eddig életben maradtak, hála Ingmar szorgos futkározásának a vödrökkel és kannákkal, de a nap és a szárazság csak nem akart visszavonulót fújni, és Ingmar a rossz térdével egyre nehézkesebben cipelte oda és vissza az öntözőkannákat. Egyes napokon olyan erős fájdalmai voltak, hogy többször le kellett ülnie félúton, és megpróbálni kimasszírozni a hasogató érzet javát, ami egészen a combjáig nyilallt. Annyira fájt, hogy semmi másra nem tudott gondolni.

Kérhetett volna segítséget Burman úrtól, de akkor beszélgetésbe kellett volna elegyednie vele, ami ritkán végződött nagy egyetértésben. Burman minden szempontból rátermettebb kertésznek tartotta saját magát. Soha nem társalgás lett a vége, hanem mindig tanóra. Bár legalább tíz évvel fiatalabb volt Ingmarnál, sokszor kissé leereszkedő hangnemet ütött meg, ha a kertészkedésről esett szó. Inger minden gond nélkül meg tudta hallgatni Burman tanácsait és tippjeit, kifejlesztett magában egy különleges képességet, és tudta, mikor jött el az ideje annak, hogy már ne figyeljen, csak nézzen vidáman, mert nem bírta elviselni az állandó dirigálást.

– A leveleket ne érje víz – figyelmeztette Burman. – Attól kiégnek. Mindig alulról, a gyökér felől kell öntözni.

Ingmar soha nem válaszolt. Csak bólintott, és remélte, hogy a férfi mihamarabb tovább áll. Mi volt ez a baromság? Nyilván Inger is mindig felülről öntözött. Nem? Mindössze nem szabad egyszerre túl nagy svunggal ráönteni az egészet, és akkor nincs gond. Ingmar továbbra is felülről locsolt. De nehéz volt cipelni a sok kannát, és pokolian fájt a térde.

A tanácsokban megbújt egy kis szemrehányás is. Ez azzal állt összefüggésben, hogy Ingmar érdeklődése a kertészkedés iránt ilyen későn bontott szirmot. Valami vádféle, hogy: „Na, csakhogy eszébe jutott”, vagy: „Ne higgye, hogy csak úgy kitrappol a virágágyáshoz, és máris mindent tud!” Ingmar rendezőként élete nagy részét az ilyen sorok közötti üzenetek megfejtésével töltötte, és jó füle volt a mindennapi élet apró státuszharcaira. Az elv természetesen minden csoportra vonatkozik, ha bármilyen okból új taggal gyarapszik, és ne higgye senki, hogy a kertészkedés kivétel lenne. Ingmar azonban semmilyen közösséghez nem akart tartozni. Nem akart részt venni a csevejekben védőhálókról és a megfelelő sövénymagasságról, sem arról, hogyan lehet megfékezni a köszvényfű terjedését vagy megtalálni a legjobb mulcsot. Egyáltalán nem akart beszélgetni. Csak annyit akart, hogy hagyják őt békén gondozni Inger rózsáit. Tudta, hogy nincs valami sok érzéke a növényekhez, de szívesebben követte el a saját hibáit, mint hogy Burman és a többi kertfasiszta oktatgassa. Az utolsó cseppeket is ráborította az öntözőkannából a lépcső melletti futórózsára. Egyenesen felülről.

Persze sokkal egyszerűbb lett volna titokban csatlakoztatni a slagot a csapra, de a szomszédok mind árgus szemmel figyelték egymást, és nem akarta, hogy valamelyik önjelölt rendőr bekopogjon hozzá. Nyilván tényleg válságos volt a vízellátás helyzete. Ő maga is észrevette, hogy a fürdőszobában milyen gyenge a víznyomás. Egyelőre nem voltak veszélyben, de egyértelmű volt, hogy a helyzet csak romlani fog.

Ingmar óvatosan megemelte a futórózsa egyik ágát. Tényleg kissé kókadtnak tűnt. A locsolókannás öntözés persze korántsem volt elég. Jókora adagra lett volna szükség, amely mélyen lehatol a gyökérzetbe. A pázsit már megbarnult. Nagy repedések látszottak a felhajtón. Járás közben porzott körülötte az út.

Eszébe jutott, hogy az előző tulajdonos említett valamit egy csapról, ami közös szivattyúra van kötve, és nyáron a kis tóból pumpálja a vizet. Megnézték Ingerrel, ugye, nem sokkal azután, hogy megvették a házat. Hátul, a régi fáskamránál, a dombon lefelé. De annak már jó ideje. Akkoriban teljesen másmilyen volt ez a kert. Ez még jóval Inger rózsái előtt történt.

És volt is valami azzal a csappal, emlékezett Ingmar. Talán nem működött. Talán berozsdásodott? Vagy talán nem volt rá engedély, ki emlékszik már. Ingmar akkoriban nem nagyon foglalkozott ilyesmivel, a locsolás Inger asztala volt, és a hosszú évek során ő sem akart hozzányúlni a csaphoz. Ingmarnak úgy rémlett, egyszer még fel is ajánlotta, hogy kitakarítja a fáskamra mögötti területet, de Inger úgy vélte, nem érdemes. Ingmar végül már majdnem elfelejtette. Valószínűleg amúgy is használhatatlan. Ha egyáltalán ott van, gondolta.

Mégis elindult a ház háta mögött a fáskamra felé, és lenézett a lejtőn. Régen járt már arra. Egy kéményseprő egyszer elmagyarázta, hogy repedések vannak a kéményen, azóta nem is használták a kandallót. És háromezer-ötszáz koronát kért a fáradozásáért. Máshol sem gyújtottak tüzet, valójában egyáltalán nem törődtek a fáskamrával. Tele volt félig elkorhadt ágakkal és levelekkel, szinte már földdé váltak. És teljesen benőtte a csalán. Ezt a területet évek óta nem érintette emberi kéz, a természet szabadon átvehette felette az uralmat. A fáskamra hátsó falát teljesen elfedte a borostyán, valamint a nagy levelű, közönséges komló. Egykor gondozott növényzet lehetett itt, de most a nyírfák vadhajtásaiból kis bokrok sarjadtak. Akadtak emberes törzsek is. Mintha rebarbarát is látott volna? Rengeteg növény és levél, aminek nem tudta a nevét. Bodzabokor? Csapot viszont nem látott. Talán nem is volt. Talán valamivel összekeverte, vagy csak képzelte az egészet.

Kivette a legnagyobb sövényvágót a teraszon lévő méretes műanyag dobozból, ahol Inger az összes kerti holmiját tartotta, és visszament a fáskamra mögötti területre. Mindent levágott, ami a szeme elé került, így végül lett valami ösvényféle a nagy bozót közepén. Nagy nyalábokat távolított el, az is felmerült benne, hogy kihozza a talicskát a garázsból, és elhordja az egyre nagyobb ág- és levélkupacokat, de végül úgy döntött, otthagyja. A csalán megcsípte, a kemény nyírfaágak összekarcolták. A gaz magasabbra nőtt, mint gondolta. A talaj meredeken lejtett, és időnként pihenőt kellett tartania, hogy ülve megmasszírozza a térdét, de nyugodtan és módszeresen dolgozta át magát a dzsungelen. A napon meleg volt, és a bozótban egészen másfajta rovarok éltek. Rendszeres időközönként csípéseket érzett a nyakán és a karján. Még az arcán is.

Egészen belül, a fal közelében megtalálta. Néhány méteres távolságból pillantotta meg először. Egy faoszlop, amely valaha vörösre volt pingálva, rajta egy rozsdás szerelvény és egy vízcsap. Félrehajtotta az utolsó leveleket és ágakat. Ott, a fáskamra hátsó falának a közelében, messze lent a domboldalon, minden növény messze a feje fölé ért. Mintha egy titkos barlangot talált volna, és egy kicsit óhatatlanul is úgy érezte magát, mint egy régész vagy egy kalandor, aki utat ásott az elfeledett, benőtt kápolnához, amely most feltárult előtte.

A nap felhők mögé bújt. Kellemes volt. Árnyékban könnyebben ment a munka, ugyanakkor a rovarok agresszívebben léptek fel. Ez az ő territóriumuk, gondolta. Behatolt a világukba, és ők azzal torolták meg, hogy bemásztak a szakálla mélyére, és megcsípték őt ott, ahol nem fért hozzájuk.

Előmászott az átjáróból, és leült egy pillanatra, hogy kifújja magát. Letörölte az izzadságot a homlokáról, pihenés közben pedig kicsit megmasszírozta a térdét. Utána a műanyag dobozhoz ment, és elővette a slagot. Rikítóan sárga volt, csak úgy ragyogott, ahogy vonszolta magával, ezért szedte a lábát, hogy amilyen diszkréten csak lehet, eljusson vele a ház mögé. Ha ott vezeti végig, ahol a legmagasabb a fű, sem Burman, sem a többiek a környéken nem láthatják meg, és nem kezdenek el tűnődni. Kigördítette, majd lecsoszogott az ágak és levelek között, és a slagot a fáskamra mögötti csapra kötötte, majd megnyitotta a vizet, ami lassan kúszott előre. Ingmar hallotta a sustorgást a csőből.

Megkereste a slag másik végét, és odahúzta magához. Sokáig csak barna, sáros lé jött belőle, amit Ingmar rálocsolt az öreg rebarbarára még ott a lejtőn, de lassacskán kitisztult.

Enyhe fuvallatot érzett a hajában, a jezsámen cserjék levelei megremegtek. A felhők egyre sötétebbek és tömöttebbek lettek, és amint a slagból tiszta víz kezdett bugyogni egyenletes ütemben, az eső is eleredt.