Yossi Cohen

A SZABADSÁG KARDJA

Izrael, a Moszad és a titkos háború

A Mű eredeti címe: The Sword Of Freedom by Yossi Cohen

Fordította: Torma Péter

Copyright © Yossi Cohen, 2025

Hungarian translation © Torma Péter 2026

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806508

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Csakis a zsidó erő vasfala garantálhatja a zsidó települések biztonságát Izrael földjén.

– ZE’EV JABOTINSKY: THE IRON WALL (1923)

Bevezetés

A LEGFŐBB OK

A modern háborúk már nem teljes győzelemmel vagy megalázó fegyverletétellel érnek véget, Izrael államnak azonban meg kell nyernie minden konfliktust, amelybe belekerül. Ez az egy mondat összefoglalja, milyen bonyolult hely a Közel-Kelet, az ellentmondások és az újra meg újra kiújuló konfliktusok földje, ahol ritkán kap esélyt a béke.

A régió problémái történelmi eredetűek, és nem létezik rájuk egyszerű megoldás, ám nekünk, Izrael és a zsidó nép számára örök igazság és egy kitartó látomás foglalja keretbe őket. A legfőbb ok hajt bennünket a győzelemre, az, hogy küzdelmünket a létünkért folytatjuk. A zsidó népnek nincs alternatív lehetősége. Izrael államon kívül nincs hová mennünk.

Több mint kétezer esztendőn át jártuk számkivetettként a világot. Földünket számos ellenség foglalta el és hódította meg, az asszírok, a babiloniak, a perzsák, a makedónok, a rómaiak, a görögök, a törökök, az arabok, az oszmánok és
a britek. A 6 millió zsidó kiirtása a második világháború idején a legnagyobb holokauszt volt, de nem az első. A zsidókat folytonosan irtották gazdanépeik.

Még saját államunk megalapítására készülve is függetlenségi háborúba kényszerültünk 1947 novembere és 1949 júliusa között, amelyben több mint hatezer izraeli, a zsidó népesség 1 százaléka elesett. Tombolt a harc a Sínai-félszigettől az északi, libanoni határig és legdélibb városunkig, Eilatig.

A jövő szelleme és a múlt tanulsága tart fenn bennünket. Folytonos fenyegetésben élve hisszük, hogy az egyetlen megoldás a vallásunkhoz és a saját jövőnk építéséhez való jog, az, hogy ne legyünk másoknak alárendelve. Patriotizmusunk mélyen gyökerezik. Hitünkkel együtt ez formálja kollektív tudatunkat.

A dezinformáció és a tagadás korában eláradt az antiszemitizmus. Csapás a világra, brutális erő, amely a tudatlanságból táplálkozik, és falakra firkált náci jelképekben meg az újra felbátorodott, naiv pártfogóik által támogatott propagandisták pózaiban testesül meg. Hatása kelettől nyugatig bejárja a világot.

Zsidókként mélyen magunkba nézünk, de nem hagyhatjuk figyelmen kívül a nagyobb összefüggéseket sem. Hazánknak mindig nyitva kellene állnia nemcsak előttünk, a zsidó nemzetben élő izraeliek, de a zsidó diaszpóra előtt is. Keményen kell dolgozniuk azért, hogy új életet építhessenek fel országunkban, ha itt akarnak letelepedni, de óvni és védeni fogják őket.

Hiszek az olyan emberek ma is élő örökségében, mint Herzl Tivadar, a zsidó állam látnoka, Zeev Zsabotinszkij, a revizionista cionista mozgalom alapítója vagy David Ben-Gurion, a modern Izrael alapító atyja. Az ő eszméik és filozófiáik modern kontextusban is alkalmazhatók.

Herzl zsidó ügyvéd volt az Osztrák–Magyar Monarchiában, ezenkívül író és a modern politikai cionizmust megalapító aktivista. Bécsben, a széles körben elterjedt antiszemitizmus közepette arra a következtetésre jutott, hogy a zsidók asszimilációja lehetetlen. A Der Judenstaat (A zsidó állam) című, 1896-ban megjelent röpiratában vázolja látomását a Szentföldön lévő zsidó hazáról.

Tragikusan fiatalon, negyvennégy évesen halt meg egy szívbetegség következtében, de öröksége és álma máig él. Államunk függetlenségi nyilatkozata név szerint említi őt, és hivatalosan is „a zsidó állam spirituális atyjaként” ismerjük el. Zsabotinszkij sem láthatta meg a függetlenséget. 1940-ben, ötvenkilenc évesen hunyt el.

Ő azt állította, hogy a tartós béke elérésének egyetlen módja egy erős zsidó állam megalapítása. Azzal érvelt, végül meg lehetne zabolázni az arab törzseket, amelyek így jobban hajlanának a „kölcsönös engedményekre”. Az arabok kiűzését Palesztinából lehetetlennek tartotta, és elfogadta, hogy két nemzet éljen a Szentföldön, feltéve, ha biztosítva van a zsidó többség. Ideológiája, az úgynevezett Vasfal gyakorlatában az új Izrael sikeresen megvédené magát, és ő irányítaná a kapcsolatait szomszédaival.

Ben-Gurion dinamikus erőként képzelte el az új nemzetet, amely az Egyesült Államokból és a Szovjetunióból történő bevándorlásból táplálkozik, idealizmusa azonban kőkemény volt. Tudott otromba, cinikus, dogmatikus és konfrontatív is lenni. Azt állította, hogy a judaizmus már nem pusztán vallás, hanem nemzeti filozófia. Különösen az amerikai zsidóságtól határolódott el, mert abban hitt, hogy valódi zsidó élet csakis Izraelben lehetséges.

Ben-Gurion dacos szelleme ma is él. Nem bújunk el gyáván a rakétatűz elől, és nem hódolunk be olyan terrorszervezeteknek, mint a Hamász és a Hezbollah. Készek vagyunk harcolni, mert győznünk kell. Ahhoz, hogy egy ilyen országot, mint a miénk, megtartsunk régóta ellenséges szomszédainkkal szemben, rendkívüli védekező- és támadókapacitás szükséges.
Az erő, amelyet létrehoztunk, különlegesen hatékony, és mindig az is marad. Egyszerűen muszáj annak lennie.

Olyan emberként, aki egész életét hazája védelmének szentelte, és végül legfontosabb titkosszolgálatunk, a Moszad vezetője lett, büszkén és boldogan derítettem fel a ránk leselkedő veszélyeket, és hárítottam el azokat már előre, titokban, hatékonyan szerte a világon.

A titkosszolgálat mellett győzelmünk másik kulcsa a minőségi katonai előny. Október 7-e kezdeti katasztrófája ellenére miénk a legjobb technikai felszerelés és a legnagyobb, legjobban képzett hadsereg a régióban, és ezt még bátor, harcedzett tartalékosok is kiegészítik, akik komoly áldozatokat hoztak a közelmúltban.

Van a testemben egy Moszad-gén. A munka, a kémkedés a véremben van. Elvégre teljesen elnyelt harmincnyolc éven át, amíg 2021 júniusában nyugállományba nem vonultam. Ez a munka a kiképzés első napjaitól kezdve a végsőkig próbára teszi az önállóságot, a találékonyságot és az érzelmi intelligenciát.

A kiképzők látni akarják, hogyan reagál az ember bizonytalan és feszült helyzetben. Tudni akarják, képes-e beolvadni a háttérbe. Felmérik, mennyire képes nehéz körülmények között, teljesen ismeretlen környezetben is tisztán gondolkodni. Újabb és újabb kihívások elé állítják, mindent megtesznek, hogy összezavarják, és kibillentsék az egyensúlyából.

Megtanulunk beférkőzni ellenségeink elméjébe. Kiértékeljük a gondolkodási folyamataikat, a kulturális ösztöneiket és a politikai motivációikat. Előrelátóan, hosszú távra tervezünk, de képesek vagyunk gyorsan reagálni, ha úgy hozza a szükség. Ezek a képességek, a bátorsággal és a kreatív gondolkodással kiegészülve, vezetnek legnagyobb sikereinkhez.

Mindezt pompásan példázza az a tavaly szeptemberi titkos művelet, amikor több ezer, robbanóanyaggal preparált személyhívót és rádió adó-vevőt robbantottunk fel egy titkosított üzenettel, amely miatt Hezbollah-terroristáknál kellett lenniük. A rá mért fizikai és lélektani csapás kiütötte a terrorszervezetet, és fordulópontot jelentett a háborúban.

Ennek az összetett, sokrétű Moszad-küldetésnek a végzetes és sokkoló végrehajtása több mint egy évtizeddel a művelet megkezdése után visszaállította Izraelnek azt a hírnevét, hogy kegyetlen, kifinomult, ám pusztítóan hatékony bosszúra képes. Az erő aurája segít az elsőre valószínűtlennek tűnő, kölcsönösen hatékony kapcsolatok kiépítésében.

Amikor 2018-ban ragaszkodtam Irán teljes nukleáris archívumának ellopásához Teherán külvárosából, azzal legközelebbi kollégáim bizalmát is próbára tettem. Kétévi aprólékos tervezésnek, na meg a válogatott csapat bátorságának és leleményességének köszönhetően azonban sikerült a világ elé tárni Irán hazugságait. Többé nem szabad megbízni bennük.

Első ciklusa idején örömmel fogadtam Trump elnök döntését, hogy kiszáll az iráni atomalkuból. Továbbra is a legnagyobb mértékben megbízom abban a képességében, hogy a maximumra fokozza a nyomást az ellenségen, amit legerőteljesebben az amelletti eltökélt kitartása fejez ki, hogy megtagadja Irántól az atomfegyver előállításához szükséges kapacitást. A mollák most védtelenebbek, mint valaha; Irán gazdasága gyenge. Elvesztette sok szövetségesét és befolyása jó részét a Közel-Keleten. Kénytelen hallgatni arra, hogyan fütyül Washington.

Steve Witkoff, az elnök közel-keleti különmegbízottja nem habozott kemény, asszertív tárgyalóként beállítani magát. Nem volt hajlandó üres tárgyalásokba belemenni, sem régi érveket leporolni, hanem gyökeres változást jelentett be a tempóban és a fókuszban.

Minden együtt volt ahhoz, hogy Trump unortodox béketeremtőként vonuljon be a történelembe. Szeretne belépni a világ merész és előrelátó vezetőinek panteonjába. Sajátos, eredeti gondolkodása új lendületet és dimenziót adott a Gáza jövőjéről folytatott, halálra ítélt vitának.

Három amerikai elnökkel és kormánnyal dolgoztam együtt 2013 és 2021 között. Izrael kapcsolata Obama elnökkel nehéz és kihívásokkal teli volt, Biden elnök pedig igaz barátunk volt ugyan, de öröksége a régióban meglehetősen súlytalan. Trump elnök munkatapasztalataim szerint olyan ember, aki értékeli a vezetői erényeket és a lojalitást, amelyet kész viszonozni is.

A csapatok, amelyeket maga köré gyűjt, főleg a CIA-ban és a külügyminisztériumban, határozottak, eltökéltek és szorgalmasak. Ahogy például Mike Pompeót vagy Gina Haspelt tiszteltem és csodáltam az első kormányából, ugyanúgy lenyűgöznek a mostaninak az olyan figurái, mint Marco Rubio vagy Steve Witkoff.

Az elnök következetes volt abban, hogy hamar utazási és kereskedelmi szankciókat vessen ki azokra a tisztviselőkre és családtagjaikra, akik segédkeztek a Nemzetközi Büntetőbíróság (ICC) amerikai állampolgárok vagy szövetségesek elleni vizsgálataiban. Rendeletében azzal vádolta az ICC-t, hogy cselekedetei „törvénytelen és minden alapot nélkülöző akciók, amelyek célpontja Amerika és közeli szövetségesünk, Izrael”.

Azzal, hogy megvonta a támogatást egy olyan korrupt szervezettől, mint az ENSZ palesztinokat támogató segélyszerve (UNRWA), kormánya jelezte, hogy nem szándékozik újra elkövetni a Nyugat korábbi hibáit, és pénzügyi támogatást adni, miközben folytatódik a pusztítás és a negativitás politikája. A nagyobb hatékonyság érdekében más arab nemzeteket és Öböl menti országokat hív segítségül.

Szilárdan hiszek abban, hogy a vezetők értékelik azt, ha az ember eltökélt a saját országa szükségletei iránt, ugyanakkor az övéiket is tiszteletben tartja. Ez egy nagyon egyszerű képlet. Vannak vezetők, akiknek a tetteivel nem értek egyet, sőt nem is fogadom el őket, de az indokaikat megértem. Ebből kapom meg az ahhoz szükséges információt, hogy belehelyezkedjem az ő szemszögükbe, és azt mondjam: „Jó, ez az ő történetük. Ez a stratégiájuk.”

A világ sok vezetőjét kellett megismernem. Vlagyimir Putyin például több szinten operál, olykor egy időben. Munkakapcsolatunk, amely a közös titkosszolgálati háttérre épült, mozgalmas volt, de produktív. Putyin mesteri geopolitikus, nagy stratéga és született vezető.

Amikor a világ harminchat országának, többek közt Kínának, Indiának, az Egyesült Arab Emírségeknek, Egyiptomnak és Iránnak a vezetőit látta vendégül a fejlődő gazdaságokat tömörítő BRICS 2024. októberi csúcstalálkozóján, cáfolta az Oroszország elszigetelődéséről szóló feltételezéseket, hangsúlyozta a nyugati szankciók hiábavalóságát, és elkötelezte magát az új világrend eszméje mellett.

Trump elnök gyorsan és logikusan dolgozik. Alkukat köt. Rendkívüli jelentőségű, hogy a beiktatása után egy hónapon belül háromfős csapatot küldött Rijádba, hogy tárgyaljanak orosz kollégáikkal. Az ilyen találkozókat hagyományosan Európában volt szokás tartani, így a helyszín megválasztása a mély tisztelet jele Szaúd-Arábia politikai jelentősége és gazdasági potenciálja iránt.

Sokat elárult a résztvevők és a szaúdi mediátorok kiléte is. Steve Witkoffhoz Mike Waltz nemzetbiztonsági tanácsadó és Marco Rubio külügyminiszter csatlakozott, utóbbi hosszasan tárgyalt orosz kollégájával, Szergej Lavrovval. Jókora személyes tapasztalatból tudom, hogy a veterán orosz külügyminiszter intelligens, ravasz és rendkívül talpraesett ember.

Ott volt vele Jurij Usakov diplomata is, szintén Putyin legközelebbi bizalmasainak egyike. Vele is sokat dolgoztunk együtt. Volt washingtoni nagykövetként érti a republikánus pszichét. Kirill Dmitrijevnek, az Oroszországi Közvetlen Befektetési Alap elnökének jelenléte hangsúlyozta a tárgyalások gazdasági jelentőségét. A vendéglátók, Faisal bin Farhan külügyminiszter és Muszaid al-Aiban nemzetbiztonsági tanácsadó egyaránt Mohamed bin Szalmán (vagy ahogy gyakran emlegetik, MBS) szaúdi koronaherceg és miniszterelnök legfontosabb tanácsadói.

Nagyon hiszek MBS-ben mint a régió egyik kulcsfigurájában. Kemény, de igazságos, éles eszű és gyakorlatias embernek ismertem meg. Mindössze negyvenévesen de facto ő az uralkodója a G20 egyik legfiatalabb népességű királyságának. Megvannak a képességei ahhoz, hogy megszemélyesítse a hangsúlyban és az elvárásokban beálló korszakalkotó változást.

A királyság előnye, hogy három kontinens, valamint a fejlett és a fejlődő piacok találkozásánál fekszik; MBS már eddig is egyensúlyba hozta az egymással versengő geopolitikai érdekeket. Ő a regionális vezetők új nemzedékének előfutára.

Mohamed bin Zajed Al-Nahjan sejk, az Egyesült Arab Emírségek elnöke és Abu-Dzabi uralkodója szintén jelentős személyiség és kiemelkedő vezető. Komoly haladást ért el a kapcsolatok fejlesztésében Európával, ahol a Közel-Kelethez való hozzáállás egyáltalán nem egységes. Különösen fontos kapcsolatokat épített ki az EU olyan vezető államaival, mint Franciaország vagy Olaszország.

Tudjuk, ha Izrael azt szeretné, hogy komolyan vegyék a nemzetközi színtéren – azt akarja, és komolyan is veszik –, fel kell ajánlanunk valamit. Az egyik arab ország nemzetbiztonsági tanácsadója ezt így fogalmazta meg: „Tudod, Yossi, a képlet így néz ki: nálunk van a pénz, nálatok a híd és az agy. Fogjunk össze, és változtassuk meg a régiót együtt!” Az a híd információból és tapasztalatból épült. Az illető Izrael technológiai szakértelmére is utalt. Sosem felejtette el a segítségemet, a tanácsaimat olyan ügyekben, mint például az egybefüggő biztonsági infrastruktúra. Egy ilyen tradicionális, határokon átívelő stratégiai kapcsolat jelentőségét nem lehet túlbecsülni.

A palesztin terrorszervezetek továbbra is elkövetik azt a stratégiai hibát, hogy a terrorizmus modelljét próbálják alkalmazni. Mi pedig nem kommunikáljuk elég hatékonyan és meggyőzően a háború melletti érveinket, és nem vagyok biztos abban, hogy valaha is megnyerjük magunknak a nemzetközi közvéleményt.

Messze nem egyedül utasítom vissza a népirtás és a háborús bűnök vádját olyan kétes szervezetek részéről, mint az ICC és az ICJ (hágai Nemzetközi Bíróság). Nagy vita zajlik Izraelen belül arról, hogy miként cáfoljuk ezeket, de én tudom az igazságot. És meg kell ismernie a világnak is.

Gáza jövője a jelenlegi formában tarthatatlan a meg nem alkuvó palesztin elutasítás miatt, amely a gyűlöletet táplálja.
A Hamász továbbra is tagadja Izrael létezéshez való jogát. Azzal fenyegetőzik, hogy az október 7-eihez hasonló támadások ismétlődni és erősödni fognak.

A tűzszüneti tárgyalás kezdeti fázisában a túszok elengedésének groteszk színjátéka idején átvitt és szó szerinti értelemben is kitörtek a fedezékükből, hirtelen harcosok bukkantak elő Gáza emberi pajzsai mögül, hogy eljátsszák szerepüket a kamera előtt. Talán győztesnek kiáltják ki magukat, de ez annyira mellékes, hogy szinte elhanyagolható.

Mit nyertek azzal, hogy lemészároltak kétezer izraeli állampolgárt, és túszul ejtettek 251 férfit, nőt és gyereket? A világon semmit. Az ezt követő tizennégy hónapos konfliktusban több mint húszezer ügynökük halt meg, és az enkláve jókora részei elpusztultak. Mit próbálnak elérni azzal, hogy úgy tesznek, mintha nem változott volna semmi? Továbbra is megfosztják saját népüket a jobb élettől.

Trump elnök a központi kérdésre irányította a világ figyelmét: hogyan épül majd újjá Gáza? Világos volt, hogy senki másnak nincs működőképes, hosszú távú terve a háború tépázta, fel nem robbant bombákkal és aknákkal teli terület újjáépítésére. Gáza még a Hamász fegyvereseinek kártékony jelenléte nélkül is halálos csapda.

Tizenhét évvel ezelőtti hatalomra jutása óta a Hamász tönkretette a gazdaságot, elsikkasztotta a segélyeket, és semmit sem építettek azon az alagútrendszeren kívül, amelyet azzal a kifejezett ideológiai szándékkal terveztek, hogy az övezetet a pusztításnak szentelt, fegyverekkel teli pokollá változtassák.

Gáza potenciális erejének felmérése igényel némi képzelőerőt, de az biztos, hogy igen nagy. A terület két ősi kereskedelmi útvonal kereszteződésénél fekszik lélegzetelállító természeti szépségekkel és csodálatos földközi-tengeri partszakasszal. Komoly tengeri földgáztartalékai is vannak.

Izrael múltbeli kudarcát abban, hogy fenntartható, megfelelően biztosított külső támogatást szerezzünk, máig bánjuk. A Hamásznak a hagyományosan rokonszenves forrásból, például Katartól kapott anyagi támogatása valószínűleg elfogadhatatlan volna mind Izrael, mind az USA számára, de az október 7-én kirobbant konfliktus ellenére a régió mégiscsak ad okot az optimizmusra.

A Moszad elnökeként töltött időm egyik legemlékezetesebb pillanata az Ábrahám-megállapodások aláírása volt 2020 szeptemberében a Fehér Házban. Az azóta történt események dacára az Egyesült Államok, Izrael, az Egyesült Arab Emírségek, Bahrein, Szudán és Marokkó közötti megállapodás Trump elnök első ciklusának és a többi érintett ország vezetőinek kézzelfogható öröksége marad.

Többévnyi kényes, titkos tárgyalásba került, hogy a történelmi megállapodásokat és egyben az Egyesült Arab Emírségekkel és Bahreinnel kötött békeszerződést sikerüljön tető alá hozni. Mohamed bin Zajed Al-Nahjan sejk mellett Hamad ibn Ísza al-Halífa bahreini és VI. Mohammed marokkói király is bölcsen és támogatóan viselkedett.

Szörnyű dolog, hogy nincs a fentiekhez hasonlítható palesztin vezető, akivel ilyen megállapodásokat lehetne kötni. Dacára az arra tett ígéretének, hogy megvonja a terrorista foglyoktól és az akció közben megölt terroristák családjaitól a pénzügyi kedvezményeket, Mahmúd Abbász, a Palesztin Nemzeti Hatóság elnöke nyilvánvalóan a tegnap embere.

Nyolcvankilenc éves kora másodlagos tényező az alkalmatlanságában a vonakodásához képest attól, hogy a jó ügyért tárgyaljon. Ez a berögzült gondolkodás nem változott. Nagy nehezen kinevezett utódja, Ravi Fattuh hetvenöt éves, és a Fatah régi gárdájának veterán tagjaként semmi sincs a hátterében, ami arra utalna, hogy ő más lesz majd.

Trump elnök második ciklusának első felében a régió várhatóan képlékeny marad, mivel már világosan látszanak a következményei a szíriai Bassár el-Aszad-rezsim bukásának. Ahmed Huszein es-Sar ideiglenes elnök, aki Abu Muhammad el-Dzsúláni néven vezette a felkelést, érti, mire van szüksége ahhoz, hogy újjáépítse a lerombolt, csődbe ment országot.

Első hivatalos külföldi útja Szaúd-Arábiába vezetett, ahol teljesítette a mekkai zarándoklatot, és részesült abban a ritka kiváltságban, hogy beléphetett a Kába szentélybe. A spirituális táplálék mellett persze befektetőket is keresett országa infrastruktúrájának és gazdaságának helyreállításához. Felvette a kapcsolatot Törökországgal is, igen gyakorlatiasan nem volt hajlandó kizárni, hogy Oroszország megtarthassa a stratégiailag fontos kikötőket, és megnyitotta a kommunikációs csatornákat Putyin elnökkel.

Az csak később fog kiderülni, hogy megfelel-e neki a Trump elnök által teremtett új hangulat, és felismeri-e az előnyeit egy óvatos, de kölcsönös előnyökkel járó kapcsolatnak erős szomszédjával, Izraellel. Az, hogy korábban az al-Kaida harcosa volt Irakban, mindenesetre óvatosságra int.

Miután a biztonságunkat erősítették a békeszerződések, remélem, hogy az elkövetkező hónapok és évek során sikerül kiterjeszteni az Ábrahám-megállapodásokat. Egy normalizációs megállapodás Szaúd-Arábiával mindent megváltoztatna. De, a kétségek eloszlatása végett, Izraelben a hazai közvélemény támogatja a Hamász eltörlését.

Ez az álláspont jelentősen megerősödött február elején, amikor az előzetes tűzszüneti megállapodás értelmében elengedték az első három férfi túszt. Sápadt, sovány külsejük és látható mentális zavarodottságuk elárulta, milyen brutális bánásmódban volt részük a fogságban, és páratlanul fájdalmas képeket idézett fel a múltból.

Izraelben nincs győzelmi hangulat most, amikor a Közel-Kelet mélyreható változások küszöbén áll. A hangulat sötét marad, amíg minden túszért el nem számolunk. Október 7. gyászos emléknap lesz. Olyan seb, amely csak sok év alatt gyógyul be.

Sohasem szabad elfelejtenünk az ártatlanok ellen azon a gyilkos reggelen elkövetett borzalmakat, én azonban hiszek Izrael szellemében, a zsidó szellemben. E szellem páratlan és kiolthatatlan. Biztosra veszem, hogy hazám a jövőben és még sok-sok évszázadon át virágozni fog.

A SZABADSÁG KARDJA

1. fejezet

A NAP, AMIKOR
MEGVÁLTOZOTT A VILÁG

A legsötétebb óra hajnal előtt érkezett el, amely 2023. október 7-én 6 óra 29 perckor hasadt Gázában. Több ezer Hamász-terrorista törte át számos helyen a határkerítést Izrael felé egy korábban sosem látott, földön, vízen és levegőben indított támadás első hullámaként. A szándékuk gyilkos volt, a módszereik aljasak, a hatás katasztrofális.

Vendégeim voltak azon a végzetes szombaton, egyik nagy zsidó ünnepünk vége felé. Szimhát Tóra volt, az olvasás és a megújulás ideje. Ez a nap kultúránk és mélyen gyökerező hitünk ünnepe, hagyományosan a hála és az alázat érzése támad fel ilyenkor, megerősítve az ellenálló képességével, amely sosem volt még ennél időszerűbb.

Egyszerre keltek életre a mobiltelefonok: hívások, SMS-ek, WhatsApp-üzenetek érkeztek, ahogy a nap első sugarai kivilágosították az eget a szülővárosom, Tel-Aviv és Jeruzsálem között körülbelül félúton fekvő Modi’in fölött.

Az emberek egy visszavonhatatlanul megváltozott világra ébredtek. Szirénák üvöltöttek egész Dél- és Közép-Izraelben, összehangolt rakétatámadásra figyelmeztetve. Azt biztosan lehetett tudni, hogy valami szörnyűség történt délen, de túl kevés volt az információ, és túl sok a pletyka. Egy valóra vált rémálomban fojtogatott minket a balsejtelem.

Az a reggel annyira összemosódott, hogy csak kevés pontos részletre emlékszem. Mindössze annyit tudok, hogy folyamatosan sorjáztak ide-oda a hívások és az üzenetek köztem, illetve családtagjaim, barátaim és volt kollégáim között a biztonsági szerveknél. Olyan volt, mint egy visszhangkamra. Olvastad azt a hírt? Láttad ezt? Mi történik? Hányan vannak a terroristák? Mit akarnak?

Biztonsági státuszomnak köszönhetően magas szintű hozzáférésem volt, de országszerte zajlottak hasonló jelenetek és párbeszédek. A nemzet áttételesen, a híroldalakon keresztül szenvedett, amelyek a konfliktus elején az értesülések és az információk legjobb, de még mindig tökéletlen forrásai voltak. Özönlöttek a rossz hírek, kontextus és megerősítés nélkül.

Mint volt nemzetbiztonsági tanácsadó és a Moszad, az első számú izraeli külföldi titkosszolgálat egykori vezetője nagyon jól el tudtam képzelni, milyen tanácskozás zajlik ekkor a legmagasabb szinten, Benjamin Netanjahu miniszterelnök, a legközelebbi tanácsadói, valamint az Izraeli Védelmi Erők (IDF), a Déli Parancsnokság és a legfontosabb bel-, külföldi és a katonai titkosszolgálatok vezetői között.

Tudom – nemcsak feltételezem –, hogy sok volt a hő, és kevés a fény. Felhívtam David Barneát, aki 2021 márciusában váltott engem a Moszad élén, hogy bizonyosságot szerezzek.
A beszélgetés középpontjában egyetlen alapvető probléma állt. Annyi esemény történt egy időben, hogy a szolgálatnál senki nem látta át teljesen tisztán az egész helyzetet.

Az a néhány valóságmorzsa, amely az órák múlásával kibontakozott a ködből, és Bibi Netanjahu bejelentése, hogy hadban állunk, összeszorította az ember gyomrát. Katonák és civilek estek áldozatul. Egész családokat mészároltak le vagy hurcoltak el. Kisteherautókkal közlekedő fegyveresek dúlták fel házról házra az izraeli településeket, és áldozatokat kerestek korra, nemre, ártatlanságra és betegségre való tekintet nélkül. Több száz békés fiatalt gyilkoltak meg, raboltak el, vagy kényszerítettek arra, hogy a sivatagba meneküljön az életéért.

Hamar megállapítottam, hogy akkor leszek hasznos, ha nekiállok olyan problémák lehetséges megoldásain dolgozni, amelyek még nem is öltöttek egészen alakot. Nyilvánvalóan ez volt a legnagyobb stratégiai és műveleti kudarcunk katonai, politikai és hírszerzési téren egyaránt 1973 óta, amikor egy Egyiptom és Szíria által vezetett haderő Jom Kipurkor indított támadást. Az események nagyságrendje mélységesen megrázott, de nem ért teljesen váratlanul.

A sokévi, terepen végzett munka, az ügynökök toborzása és irányítása megtanított arra, hogy a harag jó és rossz tanácsadó is lehet, de ahhoz, hogy jó legyen, észszerűsíteni és finomítani kell. Akkor azonban, ahogy még ma is, amikor folyik az október 7-ei támadás okainak és a rá adott reakcióknak a hivatalos vizsgálata, nehéz volt visszatartanom. Nem tudom megbocsátani azt a hozzáállást és viselkedést, ami ekkora katasztrófához vezetett.

Szándékosan fogalmazok így. Önelégültség volt ott, ahol összehangolt válságtervre lett volna szükség, kényelmesség ott, ahol készenlétnek kellett volna lennie, döntésképtelenség ott, ahol sürgetett a helyzet. A védekezés alapvető elveit és gyakorlatait felejtették el vagy hagyták figyelmen kívül olyanok, akiknek lehetett volna ennél több eszük.

Vegyük most azokat a bizonyos elveket! Titkosszolgálati körökben az a mondás járja, hogy mivel nem tudod, mit nem tudsz, ezért vagy mindent kell tudnod, vagy azt, hogy nem tudsz mindent. A hírszerzés a nemzet első védelmi vonala. A polgárok úgy sétálnak az utcán, vásárolnak a boltokban, dolgoznak, és szervezik az életüket, hogy nem is értik, és nem is gondolnak arra, mit csinálunk mi, de joguk van elvárni tőlünk, hogy hatékony testőreik legyünk.

Több ezer olyan műveletben vettem részt személyesen vagy a háttérből, amelyekről sosem fogok beszámolni. Nem álszerénységből. Csupán betartom a szakmai és a politikai titoktartás előírásait. Vannak részletek, amelyeket nem fedhetek fel. Az, illetve az volt a dolgom, hogy megvédjek másokat, rendszerint anélkül, hogy ők tudtak volna erről. Ehhez az szükséges, hogy ne bízzam senkiben és semmiben.

Képzeljék el, hogy valaki átad önöknek egy pompásan becsomagolt dobozt, és azt mondja, hogy egy tábla drága csokoládé van benne. Biztos ez? Bízhatnak az új barátjukban? Én veszem át az ajándékot, kibontom, megvizsgálom, megkóstolom, és elküldök egy darabot a laborba, hogy igazolják, valóban csokoládé-e. Ami ezek után történik, az már csak önökre és a csípőjükre tartozik.

Ahogy az gyakran lenni szokott, különösen manapság, amikor a hamis bizonyosságtól hajtott újságírók inkább használnak felkiáltó-, mint kérdőjeleket, mindenki igyekszik utólag okosnak lenni. Engem azonban, azt hiszem, nem érhet ez a vád, mivel majd egy évtizeden át hangoztattam a legfelső szinten a kételyeimet a Gázából érkező információk mennyiségével és minőségével kapcsolatban.

Ezek a kételyek még nemzetbiztonsági tanácsadó koromból eredtek, egészen pontosan a 2014-es Erős szikla hadművelet idejéből, amikor ötvenegy napig tombolt az erőszak, amely három kamasz fiú elrablásával és megölésével, illetve az IDF-nek a terroristák ciszjordániai infrastruktúrájára és élőerejére mért csapásaival kezdődött.

Amikor a Hamász ezekre Gázából indított rakétatűzzel válaszolt, próbáltuk figyelmeztetni őket a következményekre, de nem reagáltak. Ezek voltak az első tapasztalataim azokkal a problémákkal kapcsolatban, amelyeket később felvetettem izraeli vezetőknek és parancsnokoknak. Nem tudtunk eleget a Gázából Izrael államba vezető alagutakról. És nem tettünk meg mindent azért, hogy leromboljuk azokat, amelyekről tudtunk.

A hírszerzés gyatrasága volt az első számú oka annak, hogy amikor 2016-ban kineveztek a Moszad igazgatójává, megkértem Netanjahu miniszterelnököt, hogy titkosszolgálati műveleteket folytathassak Gázában. Ez veszélyeztette a status quót, mivel a Moszad munkája hagyományosan a külföldön elkövetett palesztin terrorcselekmények megakadályozására korlátozódott.

Amikor Bibi megkérdezte, miért, kerültem, hogy megkérdőjelezzem a hadseregnek és a Sabaknak, Izrael belbiztonsági szolgálatának azt a nézetét, mely szerint a 2014-es tűzszünet elfogadása helyett meg kellett volna engedni nekik, hogy szétzúzzák a Hamászt. Értelmetlen politikai pontvadászat lett volna. Ahelyett, hogy az ő kudarcaikra koncentráltam volna, arra alapoztam az érvelésemet, hogy egyre fogyatkozik a Gázából érkező információ Ariel Saron miniszterelnök rendkívül bátor, de elhibázott kezdeményezése, a 2005-ös kivonulás óta.

Az egy egyoldalú alku volt. Huszonegy izraeli telepet számoltak fel a Gázai övezetben és négyet Ciszjordániában, és Gáza gyakorlatilag no-go zóna lett az IDF és a Sabak számára. A hírszerzési források fogyatkozása egyre égetőbb problémává vált, mivel az információáramlás fenntartásával megbízott egységek képtelenek voltak végezni a munkájukat.

Bibi elfogadta azt, hogy ezt a trendet csak a Moszad műveleti szakértelme fordíthatja meg, a hadsereg, a katonai titkosszolgálat és a Sabak vezetői azonban nem. „Az a miénk! Mit tudsz te erről? Ez sosem lesz a te hatásköröd!” – ilyeneket vágtak a fejemhez. A politikai valóság megölte a tervemet.

És tessék, most nem ismerjük eléggé a Hamász terveit!

Egy töredezett, védekező kultúrában nagy a kísértés a szelektív szivárogtatásra, hogy fényezzük magunkat, másra hárítsuk a felelősséget, netán fedezzünk egy bizonyos személyt vagy intézményt. Napvilágot is látott egy rakás jelentés a komolyan nem vett figyelmeztetésekről és a helyzet súlyosságának egyéb módon történő alábecsüléséről.

Én nem láttam az ilyen jelentések mögötti állítólagos dokumentációt – ez az ügy hivatalos vizsgálatot igényel –, egyvalamiben azonban biztos vagyok. Első védelmi vonalunk, a megbízható információk folyama teljesen összeomlott.
A nemzet azért lett sebezhető, mert senki sem tudott eleget arról, hogy mi történik Gázában, akárhány dokumentum is került állítólag izraeli íróasztalokra. Akármilyen jelentések voltak azok, rosszul értelmezték őket. Nagyon rosszul.

Emberek boldogan éltek kevesebb mint ezer méterre a határtól, művelték a földjeiket, betakarították a répát és az avokádót, vagy virágot szedtek reggelente. A tehenek elégedetten legelésztek, és bőségesen adták a tejet. Minden békés volt, de ezeknek az embereknek a hite, hogy az életüket meg fogják védelmezni, tragikus tévedésnek bizonyult.

A Moszad igazgatójaként egy kikezdhetetlen igazság vezetett. A tudatlanság és a tétlenség megbocsáthatatlan. A tudás hatalom. Isten őrizzen attól, hogy ne tudjam, miket terveznek külföldi nagykövetségeink ellen egy bizonyos terrorszervezet emberei, vagy milyen rakétaprogramokat fejlesztenek éppen! Ismernem kellett ellenségeink katonai és nukleáris kapacitását.

A hírszerzésben három fő tényező játszik szerepet. Az első az adatgyűjtés módszere az emberi forrásból származó fizikai bizonyítékoktól a hekkelésen át a vizuális megfigyelésig.
A második ennek az információnak az elemzése és kiértékelése, a harmadik pedig az emberi tényező. Ez utóbbi rendkívül fontos.

Az emberi fajt vérmérséklet-, jellem-, nevelés- és szemléletbeli különbségek jellemzik. A magukat kissé betegnek érzők közt vannak, akik azért rendületlenül mennek tovább, de olyanok is, akik az intenzív osztályra rohannak. Valaki ügyet sem vet egy pattanásra a hátán, más azonnal egy rákspecialistával akarja megvizsgáltatni.

Miért van ez így? Ugyanarra a történetre másképp reagálunk. Ez egyénfüggő, ami nemzetbiztonsági kérdésekben nagyon veszélyes lehet. Az én világomban, ha az embernek nem tetszik, amit lát, hall vagy érez, akkor kivizsgálja.

Hogy egy személyes példát mondjak, 2016-ban meghoztam azt a messzire ható döntést, hogy el kell lopni Irán nukleáris archívumát Teheránból. Később részletesebben is írok erről a műveletről, de sok kételkedőt kellett meggyőznöm, és egy elit Moszad-ügynökök által vezetett jókora csapattal sok akadályt leküzdenem.

Egyesek hamis biztonságtudatban ringatva magukat, ami abból származott, hogy Irán aláírta az úgynevezett atomalkut, azt mondták nekem, hogy nincs miért aggódnom. Ők nem láttak nagy kockázatot, én azonban arra a zsigeri megérzésre alapozva dolgoztam, hogy valami nincs rendjén. Bizonyítékom kevés volt, de éreztem, hogy rejtegetnek valamit. Ám semmi nem utalt arra, hogy mi lehet az, leszámítva azokat a hírszerzési információkat, hogy különös események sora zajlik.

Az zavart, hogy az iráni atomprogram katonai aspektusaival kapcsolatos dokumentumokat és technikai anyagokat a jelek szerint egybegyűjtötték. Nem tudtam, miért, és azt sem, hogy pontosan mit gyűjtenek össze, de kiadtam az utasítást, hogy haza kell hozni. A terepen dolgozó embereink bátorságának és találékonyságának hála ez 2018-ban, kétévi aprólékos felkészülést követően meg is történt, és sikerült leleplezni a világ előtt Iránnak a békés szándékairól szóló hazugságait.

A hírszerzésben nincs heuréka!-pillanat. Ez nem így történik. Az ösztön azt súghatja, hogy egyetlen bizonyíték mindent megváltoztathat, de ez nem ilyen egyszerű. Legyen szó fontos hírszerzési értesülésről, vizuális kapcsolatról vagy sürgős figyelmeztetésről, amikor valaki azt mondja: „Aggódom emiatt és emiatt!”, az információt meg is kell erősíteni.

Azaz be kell dobni a turmixgépbe, ahol konfliktus idején parancsnokok és magas rangú tisztségviselők ítélik meg, gyakran nagyon különböző szemszögből. Visszatérve a jom kippuri háború példájához, a támadás szinte minden előkészületét láttuk, de meggyőztük magunkat arról, hogy az semmiség, mert nem vettünk figyelembe egy nagyon fontos elemet, az emberi hírszerzést.

Ami október 7-ét illeti, valószínűleg nem sikerült időben értelmezni a korlátozott mennyiségű információt. Közvetlenül a támadást követően heves belső viták zajlottak állítólagos telefonbeszélgetésekről a Sabak vezetője és a hadsereg parancsnokai között a déli határról érkezett „aggasztó” hírekről.

Közölték, mit láttak, de nem sok minden történt. Lezajlottak egyáltalán ezek a beszélgetések, ahogy a pletyka mondja? Nem tudom, de ez végső soron másodlagos kérdés. Ami biztos, hogy nem fújtak riadót. Talán hozzájutottak némi információhoz, de nem időben. Bizonyos fokú önelégültség, más szóval az emberi tényező vezetett a – megint ez a szó – katasztrófához.

Szakmai életünkben nem engedhetjük meg magunknak a kételyeket. Ahol kétely van, ott vagy meg kell azt erősíteni, vagy eltörölni. Mondjuk, felmerül a gyanú, hogy egy műveletet a kudarc veszélye fenyeget. Például, isten őrizz, letartóztathatják az ügynökeinket, vagy még rosszabb. Az is lehet, hogy határeset, nem valószínű ugyan, de akkor is ellenőrizni kell, aztán újra ellenőrizni, amíg százszázalékos biztonsággal meg nem győződtünk arról, hogy a küldetés biztonságos.

Mit teszünk tehát, ha csak a leghalványabb lehetősége is felmerül egy támadásnak? Nem feltételezzük azt, hogy minden rendben lesz. Megyünk, és kivizsgáljuk. Azért vannak kiváltságaink, sofőrünk, titkárnőnk és fizetésünk, mert a hazánk bízik abban, hogy tesszük a dolgunkat, így hát tesszük is. Ha csak a legapróbb jelét mutatjuk az önelégültségnek, nem vagyunk méltók arra a dicső kötelességre, hogy mindig mindenáron védelmezzük a nemzetünket. Akkor nem szabad befolyásos és felelős pozíciót betöltenünk.

Sok kérdést kell megválaszolni. Tudtuk, mi fenyeget, vagy nem? Tudtuk, milyen fegyverekkel rendelkezik az ellenség? Tudtuk, mire képesek a rakétáikkal? Tudtuk, hogy támogatja-e atomfenyegetés Irán szövetségeseit? Tudtuk, mekkora az egyik volt izraeli vezérkari főnök által „metrónak” nevezett, több ezer kilométer hosszú alagútrendszer az enkláve alatt? Tudtuk, mennyi alagút vezet át belőle Izraelbe?

Milyen információt szereztünk? Mennyire volt megbízható? Milyen hatékonyan gyűjtöttük? Mennyire jól értékeltük ki? A Gázai övezet területe körülbelül 365 négyzetkilométer. Nagy, nehezen kezelhető, de nem lehetetlen. Tudjuk, hogy számszerűsíthető ellenség, 40-50 ezer könyörtelen, brutális terrorista él a határ túloldalán. El akarják törölni a föld színéről Izrael államot. Ez a Hamász deklarált célja és hitvallása.

Ennyit biztosan tudunk. Ha tehát tudjuk, mit akarnak, akkor azt is, hogyan akarják elérni? A határokat a hírszerzési információk értékelése alapján őrizzük, és itt rejlik a gyenge pont. Meghagytuk a kételyt. Ragaszkodhattunk volna a tábornokok kifaggatásához. Mutasd meg az emberi forrásaidat! Hányan vannak? Mit tudsz róluk? Mutasd meg, mit csinálsz, hogy én, a magas rangú hírszerzőtiszt, kiértékeljem.

Nem azt kérem tőlük, hogy végezzék el helyettem a munkámat. Azt akarom, hogy a sajátjukat végezzék. Nagyon szép, ahogy ezek a tábornokok a nagy, erős okosfegyvereikkel parádéznak, és páncélozott járművekkel üldözik a terroristákat, de a határok védelme lenne a dolguk. Miért volt lassú és szedett-vedett a veszélyre adott válasz?

Ennek is az emberi tényezőhöz van köze. Ezek az emberek azért nem tudják teljesen felmérni a feladatukat, mert bezárkóznak. Szinte kizárólag egymással beszélnek. Fedezik egymást, és egymás társaságába járnak. Ez így túl kényelmes. Senki nem kérdőjelezi meg a rendszert. Nem ártana egy kis szerénység, mert a viselkedésükből úgy látszik, hogy azt hiszik, mindent tudnak.

Én tudatosan ügyeltem arra, hogy ne kössek szoros barátságokat a Moszadon belül. Több ezer beosztottam volt. Igen, kávézhattam velük, tanácsokkal láthattam el vagy éppen vigasztalhattam őket. De ordíthattam is velük, kritizálhattam a munkájukat, vagy akár ki is rúghattam őket. Nem fertőzött meg semmilyen érzelem.

Szeretném élesen elkülöníteni egymástól a kultúrát, amely elkövette azt a butaságot, hogy beengedte a családtagokat a Déli Parancsnokság katonai táboraiba, veszedelmesen közel
a potenciális konfliktuszónákhoz, és a hősiességet, amelyet oly sokan tanúsítottak október 7-ének azon a borzalmas reggelén.

Sok parancsnok és katona ünnepi eltávozáson volt a támadás idején, ez is annak a könnyelmű hozzáállásnak a jele, amely a második védelmi vonal összeomlását okozta. Aki azt hiszi, senki sem próbálja őt megtámadni, az sebezhető. Képzelőerő kell ahhoz, hogy féljünk a valószínűtlentől vagy a feltehetőleg lehetetlentől. Ha teljesíteni akarjuk a kötelességünket, nincs választásunk: muszáj számítanunk és felkészülnünk a legrosszabbra is, hogy megvédhessük az államot.

Rémisztő és súlyos felelősség ez. A háború idején elbeszélgettem az izraeli titkosszolgálat egy volt magas rangú tagjával. „Nem is értem – mondta. – Hogyhogy szabadságon voltak? Hogy lehet ez? Én az én időmben egyetlen napot vettem ki!” Nem bírtam ki, így válaszoltam: „Mi, az egész napot?” Olyan felelősségteljes pozícióban ugyanis, amilyenben én a Moszad vezetőjeként voltam, az ember rosszul alszik, és sosem vesz ki egy teljes nap szabadságot.

Napi huszonnégy órában elérhető voltam a vörös telefonon, mert tudnom kellett, mi történik. Ez egyfajta betegség. Megmondtam a beosztottjaimnak, hogy írjanak le mindent. Nem volt elég elmondaniuk nekem. Olvasni akartam a jelentéseiket. Minden péntek este vacsora után, télen tizenegykor, nyáron éjfélkor, leültem egy nagy halom aktával, és átrágtam magam rajtuk. Minden mozgásról tudni akartam a Moszadon belül.

Szombat hajnali négy óra tájra már elégedett voltam. Tudtam, hogy előnyben vagyok mindenki mással szemben a szervezeten belül, mert munkát fektettem ebbe. Megkötöttem a biztosításomat. Képes voltam megkérdőjelezni az értékeléseiket, helyesbíteni a következtetéseiket, kihallgatni a forrásaikat. Tudták, hogy vasárnap estig válaszolniuk kell nekem. Minden a személyes hozzáálláson, az emberi tényezőn múlik.

A szorgalom tanulható szokás, és én sok időt töltöttem azzal, hogy megértessem kritikus jelentőségét az embereimmel. Cserébe hangsúlyoztam, hogy a végső felelősség az enyém. Teljes felelősséget vállaltam, mivel én voltam az, aki a terepre küldte őket. Bár elvártam tőlük, hogy a legjobb tudásukat nyújtsák, és ha ostobaságból vagy késlekedésből fakadóan kudarcot vallottak, rájuk zúdítottam a haragomat, utána tartottam a hátam.

Nem voltam hajlandó ilyen helyzetekben megkímélni magamat, mivel a végeredmény azt jelezte, hogy nem képeztem ki olyan jól az embereimet, amennyire lehetett volna. Ha rosszul mértem fel a képességeiket, és ebből baj lett, az az én hibám volt. Megkövetelem a legmagasabb színvonalat, de azt nem hiszem, hogy a felelősséget lefelé kell hárítani. A hatalommal együtt kell járjon az elszámoltathatóság.

Az IDF vezérkari főnöke, Herzi Halevi altábornagy, valamint Jaron Finkelman vezérőrnagy lemondását három nappal a gázai tűzszünet 2025. januári megkötése után annak beismerése kísérte, hogy nem voltak képesek megvédeni az izraeli polgárokat. Tiszteletre méltó elfogadása volt az elkerülhetetlennek.

Joáv Galant védelmi miniszter eltávolítása 2024 novemberében politikai értelemben viszonylag tisztán ment, Ronen Barnak, a Sabak vezetőjének a miniszterelnök által javasolt és a „benne való bizalom megromlásával” indokolt kirúgása jogilag zavaros és társadalmilag megosztó ügy volt.

Október 7. kudarcai intézményi szintűek voltak – az IDF-ben, a Sabakban és a katonai titkosszolgálatban. A gázai háborút hosszú időn át azok az emberek vezették, akik ezekben a kudarcokban vétkesek voltak. Egyszerűen nem lehet mást hibáztatni értük. Most legalább lezárult, tisztábban látunk, és erőfeszítéseink kontextusba kerültek.

Ahogy a gyerekeimnek és a beosztottaimnak is megmondtam, a tükörtesztnek nincs párja. Álljunk meztelenül a tükör elé, és mondjuk neki azt, hogy elvégezzük a munkánkat. Nem szabad képesnek lennünk arra, hogy magunknak hazudjunk. Sok jó barátom van a hadseregben, de azt nem tudom nekik megbocsátani, hogy nem végezték el a munkájukat. Nem érdekel, tetszik-e ez nekik, de valami nagyon elromlott a rendszerükben.

Mi teszi akkor a jó hírszerzőtisztet? Alapvetően három típusa létezik. Kockáztatva, hogy a nyilvánvalót ismételgetem, az első az önelégült, aki veszélyt jelent saját magára és a környezetében lévőkre is, őt ki kell gyomlálni onnan. Aztán ott vannak a folyton riadót fújók is, akik egyre mondogatják, hogy közeledik az ellenség. Ha ma nem jön, hát majd holnap vagy holnapután.

A harmadik, a legjobb típus középúton jár az információértékelését jellemző megfontolt magabiztosság és a készenlét között, hogy szükség esetén gyorsan és határozottan cselekedjen. Gondot fordít arra, hogy hatékonyan értelmezze a bizonyítékokat. Nem azon igyekszik, hogy a saját hátsóját fedezze, vagy a ranglétrán fölötte állóknak hízelegjen. És természetesen nem hajtogatja nekem nap mint nap, hogy jön az ellenség. Bizalmat kelt azzal, hogy értékeli azt.

A Moszadban sok éven át vállaltam felelősséget életveszéllyel járó műveletekért. Nehéz teher a tudat, hogy az ügynökünket, isten őrizz, elfoghatják vagy megölhetik. Ha félresiklottak a dolgok, és a bevetés kudarccal végződött, kitartottam amellett, hogy a felelősség az enyém, és csak az enyém. Nem a szervezeti struktúrában alattam vagy a politikai hierarchiában fölöttem elhelyezkedők hibája, ami történt.

Nem voltam hajlandó a műveletek miniszterelnöki jóváhagyása mögé bújni, annyira nem, hogy elődeim hagyományával szakítva nem rohantam meghallgatásra Jeruzsálembe minden egyes nehéz döntés előtt. A logikám világos volt: ha a művelet sikeres, örülök annak, hogy Bibi osztozik a dicsőségben a tényleges munkát végzőkkel. Ő a haza védelmezője és megmentője. Ha pedig sikertelen, vállalom a következményeket.

A Moszad igazgatójaként rendíthetetlenül hittem a döntéshozás önállóságában. A szervezeten belül tanítjuk a parancsnoki bátorságot. Ezen a döntések következményeiért való teljes felelősségvállalást értem. A felelősségen lehet osztozni, de nem lehet kibújni alóla. Végül mindig az enyém volt.

Ebben az értelemben nem volt különösebben fontos információt megosztani egy műveletről még annak végrehajtása előtt. Semmiféle törvény nem kötelezett rá, a gyakorlati irányelv pedig, legalábbis az észszerűség határain belül, a gondolat és a cselekvés szabadsága volt. Egyes vezetők meg is jegyezték ezt, hangot adva a rosszallásuknak, ám a legfőbb főnököm sosem rótt meg érte.

Kölcsönösen megértettük egymást, és a viszonyunk a régi maradt. Ám amikor október 8-ának estéjén kezdett leszállni a sötétség, amikor a háború mérgező köde kavargott, a nemzet pedig útmutatást és megnyugtatást kért, én már nem voltam hivatalban, és a miniszterelnökkel való kapcsolatomat fel kellett újítani.

2. fejezet

EGY ELHIBÁZOTT LEHETŐSÉG

Az ember viszonya egy miniszterelnökkel mindig szakmai jellegű, és sohasem személyes, bármennyi feszült pillanatot élünk meg együtt, és bármennyiszer segítünk alakítani a nemzet sorsát. A hivatalt szolgáljuk, és nem az embert, bármilyen bensőségesnek és fontosnak is tűnik ez a kapcsolat a külvilág számára.

A Moszad igazgatójaként az állam szolgája voltam. Két és fél éves nemzetbiztonsági tanácsadói szolgálatom alatt ugyanígy Bibi Netanjahut és kormányát láttam el tanácsokkal, de a hűség a nemzethez kötött, és a munkámat Bibi pozíciója írta elő, nem valamiféle személyes barátság. A hangnembeli különbség apró, de jelentős.

A beosztottja voltam, bírtam a bizalmát, ő pedig az én tiszteletemet azért, mert könyörtelenül gyakorlatias politikusként vált ismertté. Abba is beleegyeztem, hogy hosszabb legyen a hivatali időm a Moszad élén, és csak tizenkét nappal azelőtt mondtam le, hogy Naftali Bennett 2021 júniusában megalakította a kormányát.

Nagyon hízelgő volt, amikor Bibi, miután 2022-ben újra kormányra került, felajánlotta nekem a védelmi tárcát, mégis visszautasítottam, mert el akartam távolodni a politikai folyamatoktól, és piaci környezetben szerettem volna új képességeket elsajátítani. Az üzleti világ intellektuálisan stimulál, gyors mozgású és – ezt is elismerem – anyagilag kifizetődő. Élveztem a jó befektetésekhez szükséges mentális mozgékonyságot.

Ez azonban nem ártott a kapcsolatomnak Bibivel. Később is rendszeresen felhívott, és kikérte bizonyos ügyekben a nem hivatalos véleményemet. Október 7. természetesen ezt a dinamikát is megváltoztatta. Kötelességemnek éreztem önként felajánlani a szolgálataimat, amint hallottam a támadásról, és mintegy 36 órával később találkoztam is Bibivel egy kis szakértői csapat tagjaként.

A hangulat érthetően feszült volt, hiszen az események mélységesen aggasztó méretekben és gyorsan zajlottak.
Az elméket nem hagyta nyugodni a többfrontos konfliktus veszélye. A döbbenet és a harag, amely egyre inkább hatalmába kerítette a nemzetet, ahogy kiderültek az előző napi vérengzés részletei, a szeptember 11-ei amerikai támadások utóhatására emlékeztetett.

A miniszterelnökhöz Avi Gil katonai titkár, Tzachi Hanegbi nemzetbiztonsági tanácsadó, Ron Dermer stratégiai ügyekért felelős miniszter és Jakob Nagel professzor csatlakozott, aki egy évig ideiglenes nemzetbiztonsági tanácsadó volt, miután én otthagytam a posztot, és visszatértem a Moszad élére.

Bibi türelmetlenül viselkedett, nyilvánvalóan óriási volt rajta a nyomás. A nemzethez intézett beszédében bosszúról és egy hosszú, kemény háború kilátásairól beszélt, és megígérte, hogy „pusztulásba taszítjuk a Hamászt”. A túszokkal kapcsolatban biztosította a nemzetet, hogy „Izrael mindenkivel leszámol, aki miatt csak egy hajuk szála is meggörbül”. A küszöbön állt Gáza teljes lerohanása.

Az én tervem, amelyet még azelőtt el akartam fogadtatni, hogy idáig jutna a helyzet, egy humanitárius folyosó kiépítése volt, hogy azon 1 millió palesztin civilt juttassunk ki az övezetből egy egyiptomi felügyelet alatt álló, ideiglenes telepre a Sínai-félszigeten. Egy ekkora méretű evakuáció segített volna szembenézni az Izrael-ellenes lobbi elkerülhetetlen vádaskodásával, hogy humanitárius válságot idézünk elő.

A gyakorlatban szükségem volt a kormányzati különmegbízotti státuszom írásos megerősítésére, hogy súlyt adjak a régióban még meglévő kapcsolataimnak. A helyzet kényességére való tekintettel azt is felvázoltam, hogyan vonnék be regionális nemzetközi vezetőket a szükséges diszkréció mellett.

Rátérve emellett arra, amit egyre inkább magától értetődőnek tartottam, emlékeztettem a miniszterelnököt korábbi tanácsomra, hogy személyesen értékelje a hírszerzési információkat. A saját ítéletére kellett hagyatkoznia, miután megbízható, torzítatlan információval nem rendelkezett. Továbbá tisztában kellett lennie azzal, hogy milyen önös érdekeket szolgálhatnak a csapásban már így is bűnrészes katonai parancsnokok, illetve egyéb IDF- és Sabak-tisztviselők tanácsai.

Tőlük nemigen láttam alázatot. Ugyanazt a felfogást tapasztaltam, vonakodtak szembenézni a valósággal. Az ismerős tudatlanságot és szerénytelenséget. A katonai hierarchia mindig azt állítja, hogy készen áll. A védelmi erők egyes tagjai még egy második front azonnali megnyitását is sürgették a libanoni Hezbollah ellen.

Valóban, uraim? Én nem így gondolom. Ne feledjük, akkor még kiirtandó Hamász-terroristák jártak Izrael földjén! Ilyen körülmények között, amikor senki sem ismeri a ránk váró katonai kihívás nagyságát, őrültség újabb háborút indítani, csak mert a tábornokok elhiszik a saját PR-jukat.

Nem szeretném lekicsinyelni katonáink mindig is népünk dicsőségére váló hősiességét és rátermettségét, de az IDF harci hírneve mindig is aránylag kis méretén alapult. A kisvártatva felbukkanó logisztikai nehézségek jóval kijózanítóbb kilátásokat kínáltak.

Mindenekelőtt, érveltem, Bibinek a lángoló érzelmek kísértése ellenére nem kell kapkodnia. A hadi ösvényre kényszerített Izrael 350 ezer tartalékost készült behívni, ami egyszerre rengeteg. A legtöbben, köztük a családtagjaim, a harmincas éveikben jártak, és már túl voltak a kötelező katonai szolgálaton.