Klas Ekman

Mire képesek?

részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Klas Ekman: De kapabla

Copyright © Klas Ekman 2020
Published by agreement with Salomonsson Agency
All rights reserved.

Hungarian translation © Fejérvári Boldizsár, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 203 4

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Ács Eleonóra
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Spirk Ildikó
Borítóterv Hegyi Péter
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Olyan gyorsan történt minden, amikor a lét szétrepedt.

Egy bő hónappal korábban Anna legnagyobb gondját még a fia nehézségei jelentették, meg az, hogy egy unalmas férfival kellett együtt élnie.

Most pedig testrészeket pakolt szemeteszsákokba.

Miután hideg vízben lezuhanyozott, a fürdőszobatükörre pillantott, és meglepte, hogy pontosan úgy néz ki, mint máskor. Mintha nem is történt volna semmi.

De nem volt ugyanaz.

Vagy talán épp most volt először önmaga? A történtek épp hogy a valódi énjét hozták elő?

Ez volt ám az igazán ijesztő gondolat.

1. fejezet

Szeptember 26., csütörtök

A gyerekpszichológus a szakállát dörgölte, sötét ingujjára száraz bőrdarabkák hulltak, amelyek a megbeszélés alatt egyre csak sokasodtak, és Annának az első hó jutott eszébe róluk. Már nem volt hátra sok idő addig, hamar elszaladt a nyár – pedig úgy tűnt, sokkal vontatottabban telik, mint az elmúlt években.

– Sixten igen érzékeny gyerek – mondta a pszichológus olyan arckifejezéssel, mint aki épp nagy kinyilatkoztatást tett.

Anna látta, hogy Magnus grimaszol. A férje nem fogta vissza magát, kimutatta, amit gondolt, és ez egyike volt annak a kevés jellemvonásának, amelyet Anna még mindig értékelt benne.

– Roppant érzékeny gyerek – folytatta a lélekgyógyász, miközben gyors pillantást vetett a jegyzeteire, majd tekintete őket vette sorra a maszatos szemüvege fölött. A hangja megnyugtató volt. Milyen akcentussal is beszél? Lengyel? Német? Nem lehetett sokkal idősebb Annánál. Talán fiatalabb is nála. Mindenesetre negyvenévesnél nem öregebb.

– Mit tehetünk? – kérdezte Magnus, és végigsimította sűrű, őszes haját.

– Biztonság. Stabilitás – felelte a pszichológus, és Anna érezte, ahogy összeszorul a torka. – A biztonság és a stabilitás hallatlanul fontos most, a kivizsgálás, majd a kezelés alatt is.

Magnus sóhajtott. Anna a jegygyűrűjét kezdte csavargatni, mint oly gyakran mostanában, amikor nyugtalan vagy ideges volt. Ez bosszantotta Magnust, hiszen a házasságukat nem előzte meg eljegyzés, és Anna babrálását egyfajta passzív-agresszív szemrehányásnak érezte, amiért két gyűrű helyett csak egyet kapott. De tévedett. Aznap egyszerűen lazább volt a karika a megszokottnál.

– Azt mondanám, most az a feladatuk, hogy kiküszöböljenek minden szükségtelen zavaró tényezőt az életükből – tette még hozzá a pszichológus. – Összpontosítsanak arra, hogy a lehető legnyugodtabb légkört teremtsék meg Sixten körül. Véleményem szerint ez sokat segítene neki a jövőben. De legalábbis lecsillapíthatja, és remélhetőleg meg is könnyíti a dolgát.

– Mit ért szükségtelen zavaró tényezőn? – tudakolta Anna.

– Minden olyasmit, ami nyugtalanságot szül.

– Nem költözünk, és nem válunk, meg semmi ilyen hülyeség – közölte Magnus, mintha maga a gondolat is abszurd lett volna. – Otthon minden a legnagyobb rendben.

A pszichológus bólintott.

– Ezt készséggel elhiszem. De a tapasztalataim szerint egy ilyen fiúnak, mint Sixten, könnyen túl mozgalmassá válhat az élet. Vagy túl sok lehet a kontaktusból is. A jelen helyzetben azt javasolnám, hogy mindennap tartsák ugyanazt a rutint, nehogy bármi váratlan dolog miatt bezárkózzon vagy dührohamot kapjon. Legalábbis amíg a kivizsgálás folyik. Szerintem remek lenne, ha a következő megbeszélésre el tudnák hozni nekem azoknak a zavaró tényezőknek a listáját, amelyektől sikerült megszabadulniuk, ha csak átmenetileg is – mondta.

– Egy listát? – kérdezte Anna.

– Igen. Azt hiszem, önöknek is hasznos lenne végiggondolniuk az életüket, és eltávolítani minden olyasmit, ami nem szükséges, és ami talán túl sok Sixten számára. Megítélésem szerint jobbat tenne neki most a nyugalom, mint a túl sok inger. És talán önöknek is.

Anna sóhajtott. Ez nem festett valami jól.

– Mit gondolnak, készen állnak rá? – kérdezte a pszichológus olyan hangon, amelyről Anna azt gyanította, hogy együttérzőnek szánta.

Anna felemelte a papírpoharát. Hála az égnek, volt még az alján némi kávé. Egy kis reménysugár.

Sixten mindössze ötéves volt, de egyre különösebben kezdett viselkedni, amióta az óvónője tavasszal úgy döntött, felmond. Előbb az óvodában figyeltek fel arra, hogy a gyerek félrehúzódik, és alig válaszol a kérdésekre, vagy épp megmagyarázhatatlan dührohamokat produkál. A hangokra mindig is érzékeny volt, de most ez még inkább észrevehetővé vált. Valahányszor kiléptek a házból, sikoltozva csimpaszkodott bele Annába vagy Magnusba.

Éjszaka bepisilt.

A pszichológus testhelyzetet váltott, és Anna észrevette, hogy lehúzva maradt a slicce. Minden erejével próbált nem oda nézni, mialatt a férfi a biztonságról meg a gyermek fejlődéséről és a szülői támasz fontosságáról magyarázott, és csupa olyasmit javasolt, amit Anna már régen kiguglizott a különféle szülői fórumokon. Amit meg nem, arról Magnus világosította fel a tanulmányaiból.

A szakember most azt mondta, nagyon örül, hogy ismeretséget köthetett Sixtennel, és alig várja a következő találkozóikat.

– Sajnos októberben nem érek rá, mert elutazom, továbbképzést tartok, de novemberben visszajövök. Megfelelne önöknek november hetedike?

Anna és Magnus a naptárát lapozgatta.

– Rendben – bólintott Magnus. – Aznap nincs különösebb dolgom.

– Én pedig szabadnapot veszek ki – mondta Anna.

A pszichológus bejegyezte az időpontot, és ezzel az ülés véget ért.

– Mi az ördögöt jelentsen, hogy ismeretséget kötött Sixtennel? – bosszankodott Magnus, amint beszálltak a kocsiba. – Ismeretséget kötött? Ki beszél még így? Azt hiszem, pszichológust kell váltanunk.

– Úgy gondolod, hogy attól minden más lesz? – kérdezte Anna. – Éppenséggel őt is úgy ajánlották nekünk.

– Legalább utánanézhetnél a lehetőségeknek.

– Ebben az országrészben ő a legjobb. De te is felemelheted a telefont, ha szerinted találhatnánk megfelelőbbet – vágott vissza a nő, amire mindössze egy sóhaj volt a válasz.

Magnus pszichológusnak tanult, és tíz nap múlva kellett leadnia egy nagycsoportos projektet és egy házi dolgozatot. Előre szólt, hogy ez az időszak nagyon zsúfolt és stresszes lesz a számára. De utána minden másképp lesz. Mint mindig. Akkor majd sokkal jobban be tud segíteni. Anna persze tudta, hogy úgyis jön valami más, és akkor majd jól összevesznek, Magnus meg szitkozódva csapkod. „Zajlik az élet” – mondja majd. Mint az összes többi alkalommal. Magnus élete mást se csinált, csak zajlott. Másoknak talán lett volna egy-két keresetlen szavuk a rossz időbeosztásról, de Magnus mindig a szeszélyes körülmények áldozatának tekintette magát.

A férfi bekapcsolta a biztonsági övét, ami nem ment valami könnyen. Elég sokat felszedett, amióta megkezdte a tanulmányait. Tipikus negyvenes apukának nézett ki, de mintha ez nemigen tudatosult volna benne, ugyanis állandóan a többi vele egykorú szülő megjelenésével viccelődött. Hangoztatta, milyen hálás a sorsnak, hogy öt év alatt nem öregedett tizenötöt, mint azok az „úszógumisok”.

Anna indított, és kivitte Magnust az állomásra, ahol az elővárosi vonat már a peron mellett várta, hogy a városba vihesse az utasait.

– Este találkozunk, drágám – mondta a férfi, és szájon csókolta, majd kiszállt az autóból.

Vajon mindig ilyen élettelen volt az ajka, vagy a múló idő tette, de Anna eddig nem volt hajlandó szembenézni ezzel? Csak most, hogy lett összehasonlítási alapja?

A nagy bevásárlóközponthoz hajtott, és olyan messze parkolt le a főépülettől, amennyire csak tudott. Ebben a városban mindenki hihetetlenül lusta volt, és előbb fordult volna ki a parkolóból dolgavégezetlenül, mint hogy a bejárattól távolabb tegye le az autót. Anna itt nyugodtan elüldögélhetett anélkül, hogy egy ismerőse odajött és bekopogott volna az ablakon, mintha valami hihetetlen csodának lenne köszönhető, hogy összetalálkoznak a város egyetlen bevásárlóközpontjánál. „Micsoda véletlen!” – szólna a meglepett felkiáltás, mintha maguk is elhinnék, hogy igazi városban laknak, nem pedig egy nagyobb település huzatos hálószobájában. „Milyen kicsi a világ!” – mondogatták ilyenkor, mintha nem egy szinte jelentéktelen közösségben éltek volna. Sokuk egyenesen kényszert érzett, hogy ha valaki megkérdezi, azt felelje, a közeli nagyobb városban lakik. A sajátjuk olyan jelentéktelen volt, hogy már az szalagcímet érdemelt a helyi újságban, ha egy tévés vetélkedőben rákérdeztek az ottani kavicsbányára. A választ persze egyik versenyző sem tudta.

Anna a homlokát a kormányhoz nyomta, és a szemét hirtelen elöntötték a könnyek. Szinte már fájt, mintha a könnycsatornák elszoktak volna a használattól.

Sixten miatt sírt, meg hogy annyira, de annyira szereti őt, és hogy miért nem lehet épp olyan átlagos kis apróság, mint a többi kisgyerek az óvodában. Akiknek mintha egyéb gondjuk sem volna, mint hogy kidugott nyelvvel, az apró orrukból lógó zöld, csillogó takonnyal szaladgáljanak összevissza. Miért pont Sixten volt ilyen érzékeny? Ez mindig rosszat ígért a kisfiúk esetében. Nem hasonlíthatott volna egy kicsit inkább az apukájára?

Egy idő múlva a könnyek elapadtak, és Anna megnézte magát a visszapillantóban. Mint mindig, most is meglepődött. Nem egykönnyen tudta felfogni, hogy a tükörből valóban ő maga néz vissza. Azoknak a ráncoknak nem kellene ott lenniük. A szája fölött pedig kialakult egy szigorú vonal, ami végképp nem illett hozzá. A szeme véreres volt, a sminkje elkenődött. Letépett egy csíkot a kesztyűtartóban tartott papírtekercsből. Nem sokra ment vele. Hiába igyekezett kiagyalni valamiféle magyarázatot, hogy elejét vegye a kollégái szükségtelen sugdolózásának.

Ha Siri lett volna az egyetlen gyerekük, minden sokkal könnyebben ment volna. Sixten és a nővére között két év volt a korkülönbség. A kislány kiegyensúlyozott volt, erős és kemény, az iskolája pedig pontosan Sixten óvodája mellett állt, ami könnyebbséget jelentett most, hogy a fiút ilyen nehéz volt útnak indítani. Siri pontosan olyan lány volt, amilyen visszatekintve Anna is lenni szeretett volna kiskorában.

Nehéz és gyászos hétvégének nézett elébe. Hogy Sixtennek ne okozzon csalódást, egy másik embernek – és saját magának – kellett csalódást okoznia.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow Condensed – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0