Az idő

antológia

Copyright ©

Barbara Herds, Budai Lili, Dina Thomas, Élő Renáta,

Énekes Krisztina, Ferencz Miklós, Földesi Kíra, Horváth Erzsébet,

Inczédy Tamás, J. Simon Aranka, Juhászné Fázold Anett,

Kerekes Aliz, L. L. K. Taylor, Lara Nedels, Nagy Melissza,

Pethő Zsófia, Sara White, Subicz Lilla, Szabó-Vincz Dóra,

Tóth Mónika, Tóth-Kurtz Márton, Varga Petra, Velencei Rita,

Vona Imre, Walice, Zsótér Rebeka

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Kötetgondozás: Soraya Kiadó

ISBN: 978-615-6583-19-2

Soraya Kiadó, Farmos 2023

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

youtube.com/@sorayakiado

„Hogy megértsd, mennyit ér 1 év, kérdezd meg a diákot, akinek ismételni kell.

Hogy megértsd mennyit ér 1 hónap, kérdezd meg az anyát, aki koraszülöttet hozott világra.

Hogy megértsd, mennyit ér 1 hét, kérdezd meg a hetilap szerkesztőjét.

Hogy megértsd, mennyit ér 1 óra, kérdezd meg a szerelmest, aki találkozóra vár.

Hogy megértsd, mennyit ér 1 perc, kérdezd meg az utast, aki lekéste a vonatot.

Hogy megértsd, mennyit ér 1 másodperc, kérdezd meg az autóst, aki nem tudta elkerülni a balesetet.

Hogy megértsd, mennyit ér 1 tizedmásodperc, kérdezd meg a sportolót, aki csak ezüstérmet nyert.

Minden pillanat kincs, ami a tiéd. Becsüld meg jobban, mert megoszthatod valakivel, akivel tökéletesen eltöltheted. És emlékezz, az idő senkire sem vár.

A tegnap történelem. A holnap rejtelem. A ma ajándék.”

Ismertlen szerző

Tartalom

Barbara Herds – Az idő

Budai Lili – Lélekfoszlány

Dina Thomas – Az ígéret

Élő Renáta – Ha lenne még időm, elmondanám...

Énekes Krisztina – Mit meg nem adnék érte

Ferencz Miklós – Megkísértve

Földesi Kíra – Az idő

Horváth Erzsébet – Egy verseny emléke

Inczédy Tamás – Idő van

J. Simon Aranka – Üzenetek Annának

Juhászné Fázold Anett – Cseppek

Kerekes Aliz – Az utolsó másodpercek

L. L. K. Taylor – Galamb és unikornis

Lara Nedels – Az idő koldusai

Nagy Melissza – Az idő - Hat hónap

Pethő Zsófia – Sárkányterápia

Sara White – Egyszer volt

Subicz Lilla – Az idő

Szabó-Vincz Dóra – Az idő fogságában

Tóth Mónika – Egy fa meséje

Tóth-Kurtz Márton – Judit

Varga Petra – Az Időíró meséje

Velencei Rita – Kalap teszi az úrilányt

Vona Imre – Fél órán belül!

Walice – Árnyék

Zsótér Rebeka – Az idő játéka

Előszó

2022. év végén ismét pályázatot hirdettünk. Kíváncsiak voltunk, hogy a nagysikerű Gyémánt útja irodalmi megmérettetése után – melyben szabad kezet kaptak a kezdő tehetségek, – egy tematikailag megkötött pályázatra milyen minűségű művek érkeznek.

Sokat gondolkodtunk, hogy mi legyen a téma. Mindenféleképpen olyat szerettünk volna választani, amely inkább segíti, mintsem beszűkíti a szerzők fantáziáját. Sorra vetettük fel, majd el a különböző lehetőségeket, az IDŐ pedig egyre csak fogyott. Úgy érkezett meg hozzánk, hogy elköszönt tőlünk. Ez a szemünk előtt táncoló, mégis megfoghatatlan. Kedves, de mégis gyönyörtelen. Néha gyorsan tovaszálló, de sokszor csigalassan vánszorgó.

Legmerészebb álmainkban sem gondoltuk volna, hogy olyan műveket kapunk a pályázatra, amelyek mélységben, mondanivalókban messze felülmúlják a várakozásainkat.

A közel 100 pályamű bírálata során nagyon nehéz volt döntenünk.Mindegyik novella a maga nemében különleges volt. Nagy viták árán a zsűrinek sikerült kiválasztania 26 írást, melyet most a kezében tart a Kedves Olvasó.

Készüljön fel, mert ez a kötet nem mindig lesz könnyed olvasmány. Mindegyik novella más módon boncolgatja a témát, értelmezi az IDŐ-t, birkózik meg a halállal, neveti ki a jövőt, vagy éppen menekül a múlt elől. Biztosak vagyunk benne, hogy egy-egy történetet nem egyszer fog elolvasni, és mindegyik olvasatra egyre mélyebb és komolyabb kapukat nyit meg velük a lelkében.

Barbara Herds

Az idő

Egy

Tíz évvel ezelőtt…

Chloe

Mikor meghallottam az aprócska köhintést, még fogalmam sem volt arról, hogy kitől vagy mitől származhatott. Már kezdett sötétedni, és tisztában voltam vele, hogy apuci hamarosan be fog parancsolni a házba, mert nem lehettem kint az udvaron sötétedés után. A kíváncsiságom azonban győzedelmeskedett.

A hangot a szomszéd ház oldalában lévő, földbe süllyesztett tárolószerűségből hallottam. Óvatosan megközelítve suttogni kezdtem.

– Hahó. Van ott valaki?

– Ki vagy? – szólalt meg ijedten egy ismeretlen fiú.

– Én Chloe Davis vagyok a szomszédból, és te ki vagy?

– Senki. Menj el, mielőtt meglát! – mondta kissé mo- gorván.

– Miért vagy oda bezárva?

Nem válaszolt, ezért elkezdtem körbejárni a tárolót. Az ajtón lakat volt, az oldalán viszont megláttam egy kicsi lyukat, ami nem sokkal lehetett nagyobb, mint a két öklöm együttvéve. Odahajoltam és benéztem, de alig láttam valamit, mert csak a réseken keresztül szűrődött be a fény. – Eléggé büdi volt – állapítottam meg magamban, majd megláttam a fiút. Sötétszőke haja és nagy barna szeme volt.

– Miért vagy itt? – kérdeztem ismét, de ő csak elkerekedett szemmel nézett rám, és nem szólt egy szót sem. – Szóljak a szüleidnek?

– Nem, nem! – tiltakozott. – Akkor az apám nagyon csúnyán meg fog verni, amiért nem maradtam csendben.

– Van mit enned? – érdeklődtem, mert ez jutott először az eszembe, majd beugrott még valami. – Mit csinálsz, ha ki kell menned vécére?

Elszégyellte magát, és elnézett a tároló egy sarkába.

– Ó! – csak ennyit mondtam, de máris megértettem, miért van ilyen büdi bent.

– Nem ettem már tegnap dél óta.

– Akkor elég sok étkezést kihagytál már.

– Chloe, azonnal gyere be a házba! – hallottam meg apám hangját a házunk felől.

Még egyszer ránéztem a fiúra, és biztatóan rámosolyogtam.

– Nemsokára visszajövök hozzád, és hozok valamit enni. Talán be tudok gyömöszölni pár szendvicset ezen a lyukon.

Felnézett, és az ő arcán is egy aprócska mosoly jelent meg.

Kettő

Chloe

Miután mindent felnyaláboltam, amit a konyhában találtam, és megvártam, hogy apám egy jóéjt-puszival elbúcsúzzon tőlem, kimásztam az ablakon, és visszatértem a fiúhoz. Felöltözni nem volt időm, így a kedvenc nyuszis pizsamámban és a hozzá tartozó mamuszban huppantam le a lyuk mellé. Láttam a fiú arcán, hogy meglepődött, mikor visszatértem. A mosoly, amivel megajándékozott, miközben gyömöszöltem át a szendvicseket a lyukon, bizsergést okozott a gyomromban.

Mindent elpusztított, amit vittem neki, majd nagyon hamar elálmosodott. Magzatpózba kuporodott, és már majdnem elaludt, mikor megkérdeztem tőle:

– Hogy hívnak?

– Ryan vagyok.

– Örülök, hogy megismertelek, Ryan – mondtam, majd én is lefeküdtem a fűbe, közel a lyukhoz, és bedugtam neki a kezemet. – Szeretnéd fogni a kezem, miközben alszol? Mikor még anyukám élt, mindig fogta a kezem éjszakánként, ha szomorú voltam.

Aprót bólintott, és megfogta a kezem.

Egész éjjel mellette maradtam, pedig nagyon kényelmetlen volt a földön aludni, de képtelen lettem volna magára hagyni.

Reggel gyorsan visszaszöktem a szobámba, és bentről figyeltem, ahogy Ryant kiengedi egy férfi a tárolóból. Szegény, nagyon megviseltnek nézett ki, vékony volt és sápadt, de a barna szeme gyönyörű volt. Elnézett a férfi mellett, egyenesen az ablakom felé, ahol a tekintetünk találkozott, és köszönömöt tátogott. Ettől a szívem hevesebben kezdett verni, és elöntött a boldogság.

Ahogy teltek a hetek, rájöttem, hogy Ryan apja nem akkor zárta be először a fiát, és nem is utoljára. Minden alkalommal, mikor megtette, kimásztam hozzá, és mellette voltam. Sosem beszélt nekem a családjáról vagy arról, hogy miért teszi ezt vele a saját apja, de minden másról beszélgettünk.

Ryannel sosem találkoztam azokon az alkalmakon kívül. Néha ugyan láttam, mikor az apjával elmentek valahova, de mivel iskolába nem járt, nem volt alkalmam vele lenni, csak ha bezárták abba a borzalmas tárolóba. Így amit ő büntetésnek érzett, én lehetőségnek arra, hogy vele töltsem az időmet.

Hónapok teltek el így, és bár rengetegszer volt velem mogorva, hogy elüldözzön maga mellől, mégis minden alkalommal hálát láttam a szemében, hogy nem hallgattam rá. Szerelmes lettem a fiúba, a kusza, szőke hajába és a nagy, barna szemébe. Szerettem ahogy sokszor megnevettetett, és mindig megvigasztalt, mikor panaszkodtam neki az iskolatársaimra. Még azt is szerettem, ha mogorva volt, mert olyankor rengeteg ránc jelent meg a két szemöldöke között.

Sokszor meséltem neki a jövőnkről, hogy egy nap szeretném, ha feleségül venne. Ezen mindig forgatta a szemét, de én már akkor is úgy tekintettem kettőnkre, mintha egy pár lennénk. Sosem mondta, hogy szeretne, pedig én egy idő után minden elköszönésnél említettem neki. Mégis tudtam, ő is így érez, csak annyira fafejű, hogy sosem vallaná be.

Ez a bizonyosság bennem két egész évig tartott. Pontosan addig a napig, míg nem láttam többé. Talán még azután is reménykedtem, mentségeket keresve neki, hogy tűnt el magyarázat nélkül az életemből. Az apja továbbra is ott élt a szomszédunkban, de Ryan teljesen felszívódott. Egyszer, talán pár hónap elteltével, mikor éppen összefutottam az apjával, megkérdeztem tőle, hogy hol van Ryan, és a válasz konkrét volt: „Nem tudom, hol van, de jobb is, hogy elszökött. Csak kolonc volt a nyakamon!”

Ezután már nem hittem a szerelemben többé, és nagyon sokáig teljesen magamba fordultam.

Három

Napjainkban…

Ryan

Felcsendül a bevonulózene, de teljesen össze vagyok zavarodva. Nézem a körülöttem ülő embereket, de senkit nem ismerek. Mi a fene folyik itt?

Lenézek a ruhámra, ami a szakadt farmeremből és az egyik agyonhasznált kockás flanelingemből áll, miközben mindenki más elegáns és drágának tűnő ruhát visel. Az egész templom fel van díszítve, de nem is akárhogy. Minimum olyan, mintha egy királyi esküvő díszletébe csöppentem volna. Nagyon nem illek ide, de mintha ez felsem tűnne senkinek.

Hirtelen mindenki feláll, és mivel a harmadik sor kellős közepén ülök, én is így teszek, bár fogalmam sincs semmiről. Megfordulok, hogy legalább a menyasszonyt szemügyre vegyem, de a fátyol miatt nem látom az arcát, csak a hosszú, szőke haját.

Ahogy közelít a harmadik sorhoz, hevesen zakatolni kezd a szívem. A nő felém fordul, és a pillantása még a fátyol ellenére is égeti a bőrömet. Tisztán érzem, hogy egyenesen engem néz. Mikor végül megérkezik a pap elé, mindenki helyet foglal, de én képtelen vagyok leülni, meg sem bírok mozdulni. Már senki más nem érdekel, csak a nő az oltárnál. Elhelyezkedik a vőlegénnyel szemben, de továbbra is felém néz. A férfi felemeli a fátylát, és akkor megpillantom gyönyörű arcát. Lágy vonásai kortalannak látszanak, olyan akár egy angyal, hatalmas, tengerkék szempárral, amiből könnyek potyognak. Azonnal felismerem, mintha nem is telt volna el nyolc év, mióta utoljára láttam. Chloe Davis, a szomszéd lány. A lány, aki olyan makacs, hogy éveken keresztül mellettem volt a legnehezebb éjszakáimon. A lány, akibe már akkor beleszerettem, amikor először megláttam.

Csak nézek a szemébe, és olyan szinten vonz a tekintete, hogy legszívesebben odarohannék hozzá, de a tagjaim nem mozdulnak. Hirtelen meghallom a harangok kongását, majd egy óra mutatójának hangos kattanását, és minden elsötétül.

Négy

Ryan

Erősen szorítom össze a szemem, majd résnyire próbálom csak kinyitni, mert valami ki akarja égetni a retinámat. Mire végre sikerül megszoknom a fejem fölött erősen világító neoncső erejét, felfogom, hogy hol vagyok, és csak álmodtam. Jelenleg ugyanabban a kórteremben fekszem, ahova négy nappal ezelőtt bekerültem.

– Szép jó reggelt, Ryan! – köszön rám megnyugtató hangon a nővérke. – Már ideje volt felébredni. Szólok a doktor úrnak, hogy magához tért.

Egyedül maradok, és a gondolataim rögtön visszatérnek a fura álomhoz.

Chloet nyolc éve láttam legutóbb szemtől szemben, majd szó nélkül elmentem a rendőrképzőbe. Bár ő nem tudhatja, de a távolból azóta is nyomon követem az életét. Rengetegszer elhatároztam már, hogy felkeresem, de sosem volt jó az időzítés. Mindig úgy tűnt, hogy boldog és tökéletes az élete, és nem akartam felbukkanni, hogy esetleg mindent tönkretegyek neki. Gyerekkorunkban két évig próbált igazán közel kerülni hozzám, de folyamatosan ellöktem magamtól. Kitartó volt, és pontosan tudom, hogy szeretett, annak ellenére is, hogy sosem mutattam viszonzást. Az én családi hátteremmel, az akkori életvitelemmel, semmit nem tudtam volna nyújtani neki. Az volt a célom, hogy rendbe teszem az életem, mielőtt felkeresem, de végül mindig túl gyáva voltam hozzá.

Most viszont jött ez az álom, plusz a sérülésem, amit egy bevetés közben szereztem és bár sosem voltam szentimentális, de úgy érzem, ez az álom egy világos üzenet a számomra.

Nyílik az ajtó, és az orvosom lép be a szobába.

– Hogy van, Ryan? – kérdezi, a szemüvegét lejjebb húzva az orrán.

– Jól vagyok, doki, de érdekelne, hogy sikerült a műtét?

Gondterhelten sóhajt egyet.

– Sajnos nem sikerült eltávolítanunk a golyót, de nem adjuk fel. Holnap újból megműtjük. Reménykedünk benne, hogy a huszonéves szervezete könnyen át fogja vészelni. Van még esély…

– Doki! – vágok a szavába. – Mondja meg őszintén! Mennyire kockázatos az újabb műtét?

– Minden rendben lesz – hárítja a kérdést.

Nekem több sem kell, kihúzom az infúziót a kezemből, és elkezdek felkelni az ágyból, de az orvos egyből elém lép.

– Ryan, nem kelhet fel!

– Felkelhetek és fel is fogok. Saját felelősségre elhagyom a kórházat – mondom határozottan, és már nyúlok is a széken lévő ruháimért.

– Ha most elmegy, és jelentkeznek a tünetek, azonnali beavatkozásra lesz szükség. Onnantól kezdve minden perc számít.

– Tudom, doki. Megértettem.

És így is van. Ezért is vagyok biztos abban, hogy mit kell tennem.

Öt

Ryan

Könnyen lenyomoztam Chloe tartózkodási helyét, és micsoda meglepetés ért, ugyanis kiderült, hogy két nap múlva férjhez meg. A racionális énemet úgy dobhatom ki a kukába, mint a gondolatot, hogy távol tartom magam tőle. Nem véletlenül álmodtam vele. Egy jól irányzott üzenet volt, pontosan a szívembe. Szóval, most itt állok egy fürdő előtt, ahol az utolsó előtti hajadon napját tölti.

A bejutás nem volt nehéz, egyszerűen csak meg kellett lebegtetnem a jelvényemet, és máris minden ajtó kinyílt előttem. De a neheze csak most jön. Chloe elé kell állnom, és remélni, hogy nem küld el azonnal a pokolba, amint meglát. Érzem, hogy szüksége van rám. Valamiért nem boldog, hiába is hittem vagy akartam látni az ellenkezőjét. El kell mondanom neki, hogy mit, miért csináltam annak idején, és ami még fontosabb, tudnia kell, hogy érzek iránta.

Mikor hirtelen megjelenik a folyosón, a masszázsról kijőve, egy szál törülközőben áll meg előttem. A döbbenet, ami az arcán látszik, semmi ahhoz a látványhoz képest, ami elém tárul. Kislányként is gyönyörű volt, de most egyenesen lélegzetelállító.

– Ryan? – suttogja elkerekedett szemmel.

Szélesen elmosolyodom.

– Igen. Meglep, hogy felismersz.

– Kissrác korodban is szeretted a kockás flanelingeket – mutat rá az ingemre, végre mosolyogva.

– Le sem tagadhatnám magam.

Mindketten felnevetünk, és ez egy pillanatra feloldja a görcsöt a gyomromban.

– Mit keresel itt? Úgy tudtam, ide nem jöhetnek be férfiak.

– Tudom, nem is maradhatok sokáig, csak látnom kellett téged.

Megint meglepődik, és mintha csak most venné észre, mennyire kiszolgáltatva áll előttem, idegesen összehúzza magán a törülközőt.

– Miért?

– Meginnál velem egy kávét? Ott mindent elmondok.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet, én…

Feltartom a kezem, megszakítva ezzel a mondandóját.

– Kérlek! Csak adj pár percet az életedből.

– Nagyon sokat adtam már az életemből, Ryan. Tőled viszont semmi mást nem kaptam, csak szívfájdalmat.

Nem mondom, ez betalált. Ha adott volna egy gyomrost, az is kevésbé fájna, mint a szavai.

– Kérlek!

Egy karnyújtásnyira van tőlem, de még sosem éreztem őt ennyire távol. A szeme már nem úgy ragyog, mint kislányként. Nem tudom, hogy miért látok ekkora szomorúságot a tekintetében, de bármire képes lennék, hogy eltűntessem belőle.

– Rendben. Csak várd meg kint, hogy felöltözzek!

Hat

Ryan

Egy kellemes hangulatú kávézóba ülünk be Chloeval. Látszik rajta mennyire bizonytalan, bizalmatlan velem. Mindenhová néz, csak a szemembe nem.

– Gyönyörű vagy, Chloe.

Végre felpillant rám.

– Nagyon megváltoztál, és mégis, mintha ugyanaz lennél – elbizonytalanodik. – Van ennek bármi értelme?

– Tudom, mire gondolsz – nagyot sóhajtok. – Pontosan olyan vagy, mint kislányként, csak az arcodról eltűnt a vidámság.

– Sok minden történt nyolc év alatt, Ryan – mondja, miközben lenéz az ujján lévő gyűrűre.

Az én tekintetem is odavándorol.

– Ki a szerencsés férfi?

– Philnek hívják. Egy nagyon rendes ember. Az egyetemen ismertem meg.

Rendes. Készül hozzámenni egy rendes férfihoz.

– Szereted?

Szúrós szemmel néz rám. Ezzel a kérdéssel sikerült meglepnem.

– Akkor toppant az életembe, mikor a legnagyobb szükségem volt rá. Ő ott volt mellettem.

– Nem ezt kérdeztem, hanem hogy szereted-e?

– Nincs jogod hozzá, hogy ilyeneket kérdezzél tőlem! – vágja rá dühösen.

– Pedig szerintem ez egy teljesen hétköznapi kérdés.

A tenyerét lecsapja az asztalra, és előrébb dől.

– Miért vagy itt? Miért kerestél meg egyáltalán, mikor évekig nem tetted? Miért most? Mit akarsz ezzel az egésszel?

Bárcsak tudnék számára egy kielégítő választ adni.

Ezúttal én kerülöm a pillantását.

– Féltem. Féltem eléd állni.

Percekig csak nézünk egymásra, de egyikünk sem szólal meg.

– Tudod, én is féltem. Féltem, miután elmentél, hogy nem látlak többet, és így is lett. Erre most megjelensz pár nappal az esküvőm előtt – fejét ingatva hátradől. – Két évig melletted voltam minden nehéz pillanatban, Ryan! – a szeme megtelik könnyel, de látom, hogy erővel tartja vissza őket, nehogy folyni kezdjenek. – Tudtad, hogy szerelmes voltam beléd. Tudnod kellett, de mindig ellöktél – legördül az első könnycseppje. – A fenébe is, csak gyerekek voltunk, de sosem rejtettem el előled az érzéseimet, és mindvégig csak áltattam magam! Azt hittem, ami köztünk van, az valódi, és majd egyszer felhagysz a makacsságoddal, és te is feltárod előttem mennyire szeretsz – ironikusan felnevet. – Persze, ez sosem történt meg. Szó nélkül elmentél, és mostanáig nem is hallottam felőled – megtörli a szemét, és lemondással a tekintetében ismét rám néz. – Számomra igazi volt minden, csak számodra nem.

Fájnak a szavai. Olyannyira fájnak, hogy utálom magam, amiért így megbántottam. Jól ismertem Chloet, és tudtam, hogy szenvedni fog attól, ahogy elhagytam, de gondoltam, majd túl lesz rajta, hiszen olyan fiatalok voltunk. De kit is akarok átverni? Én sem jutottam túl rajta soha.

– Annyira sajnálom, Chloe! Ha visszaforgathatnám az időt, másképpen csinálnám, de már nem tehetem. Mindössze megmagyarázni tudom, hogy miért tettem.

– Már nem érdekel, hogy miért tetted – áll fel az asztaltól. – Már semmit nem tudsz mondani, hogy megmásítsd a múltat. Kár volt megkeresned.

Megfogom a kezét, mert az szóba sem jöhet, hogy most hagyom elmenni. Hallania kell, és nekem ki kell mondanom.

– Szerettelek! – megtorpan. – Őrülten szerettem benned mindent. A makacsságod, ahogy foggal körömmel ragaszkodtál ahhoz, hogy végig velem maradj azokon az éjszakákon. A mindig vidám hangulatodat, még akkor is, mikor bántottak az iskolában, vagy mikor én bántottalak a mogorva viselkedésemmel. A sok csacsogást, amit képes voltál leművelni egész éjszaka. Mindent szerettem benned.

Hevesen emelkedik és süllyed a mellkasa. A könnyek megint ellepik a szemét, és annyi érzelem suhan át az arcán, hogy követni sem tudom.

– Miért nem mondtál semmit? – suttogja a szavakat.

Állunk az asztalunk mellett, jól láthatóan mind a ketten zaklatottan, és érzem magamon az ítélkező pillantásokat.

– Van itt a közelben egy park. Eljönnél velem sétálni, hogy kettesben legyünk?

Szolidan körbenéz a körülöttünk lévőkön, majd bólint. Gyorsan kifizetem a két kávé árát, megfogom a kezét és elindulunk.

Hét

Ryan

Egészen a parkig sétáltunk csendben, egymás kezét fogva. Mikor meggyőződöm róla, hogy senki nem fog megzavarni minket, belevágok a mondandómba.

– Sosem meséltem neked az apámról, de azt biztosan tudtad, hogy nem volt éppen egy rendes ember – a szemem sarkából látom, hogy bólint, így folytatom. – Nincs is nagyon értelme róla beszélni, de miután anyám elhagyott minket, minden feszültségét rajtam vezette le. Sokszor megvert, ha úgy tartotta kedve, sokszor bezárt a tárolóba, ha nagyon elege volt belőlem. Az okokat sosem tudtam, és szerintem nincs is rá magyarázat. Ezért is jelentett rengeteget, hogy ott voltál nekem.

Még mindig fogja a kezem, és a szorításából gondolom, hogy nem könnyű neki hallania ezt.

– Akkor miért nem mondtál soha semmit?

– Úgy éreztem, nem érdemellek meg. Olyan életem volt, amiben nem vehettél részt. Sokkal többet érdemeltél annál, amit nyújthattam volna, és ezt még mindig így gondolom.

Elengedi a kezem, és zaklatottan áll meg velem szemben, de folytatom.

– Gyerekek voltunk, Chloe. Úgy gondolom, hogy jól tettem, amiért nem rángattalak bele jobban az akkori életembe, de ahogy kezeltem az eljövetelem, az nem volt helyes – két tenyerem közé veszem az arcát. – Elhatároztam, hogy rendbe hozom az életem, hogy méltó legyek a szerelmedre. Beálltam rendőrnek, és vártam a tökéletes alkalomra, hogy eléd állhassak.

Tengerkék szemével fürkészőn és hitetlenkedve néz rám.

– Rendőr lettél? – kérdi, és egy kis mosoly bujkál a szája szegletében.

– Igen – visszamosolyogva rá megcirógatom az arcát.

Olyan közel vagyunk egymáshoz, hogy érzem minden egyes lélegzetvételét. Érzem parfümjének illatát, testének melegét, talán még a szívének ritmusát is.

Rárakja kezét az arcán lévő kézfejemre.

– Bár elmondtad volna mindezt.

Már éppen reagálnék, mikor rám tör a köhögőroham. Hátrább állok Chloetól, és próbálom túlélni a fullasztó érzést.

– Jól vagy? Nagyon csúnya ez a köhögés.

– Semmi gond – mondom, még mindig küszködve.

Elkezdi simogatni a hátamat, és szerencsére néhány perc múlva abbamarad a köhögés.

– Ez elég ijesztően hangzott.

Hogy mondjam el neki az okát? Még nem tehetem. Addig nem, míg biztosan nem tudom, hogy rendben lesz, ha megtudja.

– Van kedved táncolni?

– Táncolni? – pillant körbe nevetve. – Nem szól semmilyen zene.

Odalépek hozzá, és átkarolom a derekát. Mivel nem tiltakozik, magamhoz húzom. Kezeivel átkarolja a nyakamat, és teljesen belesimul a karjaimba. Immáron a tekintete is mosolyog, nem csak a szája. Olyan, mintha újra azt kislányt látnám benne, aki régen volt.

Így kezdünk el ringatózni, és az érzés, hogy végre ilyen közel van hozzám, sokkal többet jelent, mint azt valaha is gondoltam volna.

– Szeretlek, Chloe! Mindig is szerettelek.

Megállunk és várom, hogy mondjon valamit.

– Férjhez készülök menni, Ryan. Most mégis mihez kéne kezdenem ezzel?

– Mondd, hogy te is szeretsz! Vagy mondd, hogy nem, és boldog vagy Phillel! Bármit, csak tudnom kell, hogy tényleg azt teszed, amit valójában szeretnél.

Ellép tőlem, és idegesen járkálni kezd.

– Miért most? Mondd meg, hogy miért ma döntöttél úgy, hogy végül felkeresel?

Ismét rám jön a köhögés, a lehető legrosszabb pillanatban. Látom, hogy egyre növekszik a félelem a szemében. Kezd rájönni, hogy itt valami nagyon nem stimmel.

– Megsebesültem egy bevetés közben – nyögöm ki végül két köhögés között. – Meglőttek, majd megműtöttek, de sajnos nem tudták eltávolítani a golyót. Megsérült az egyik vénám, és egy vérrög onnan tüdőembóliát okozott.

Chloe szája elé kapja a kezét, és olyan kétségbeesett tekintettel néz rám, hogy belehalok.

– Holnap reggel lesz a következő műtétem, de… Muszáj volt látnom téged.

– Istenem, Ryan. Ez… ez nem lehet igaz! – némán hullani kezdenek a könnyei. – De ugye rendbe jössz? Ha megműtenek, minden rendben lesz. Ugye?

Bárcsak azt mondhatnám neki, hogy igen, de nem tehetem. Pontosan tudom, hogy az orvosom is ezért tért ki a válasz elől. Nagyon valószínű, hogy nem hagyom el élve a műtőt.

A hallgatásom talán többet mond minden szónál.

– Nem! Nem, ezt nem teheted velem! – kiabálja zokogva. – Hogy merészelsz újra felbukkanni, és azt mondani, hogy szeretsz és mindig is szerettél, miközben tudod, hogy ismét el fogsz hagyni? Hogy lehetsz ilyen kegyetlen?

– Ne haragudj! Hidd el, hogy nem az volt a szándékom, hogy még több fájdalmat okozzak, én…

Nem hallgat végig, megfordul és elszalad. Ekkor döbbenek rá, hogy talán soha nem látom többé.

Talán hiba volt, hogy felkerestem. Az időzítésem mindenképpen megkérdőjelezhető, de azzal nyugtatom magam, hogy legalább már tudja, szerettem, és nem egyoldalúak voltak az érzései. Ha ez volt az utolsó cselekedetem az életemben, nem bánom. Lehet önzőség, de mindent megért, hogy vele lehettem, még ha csak kis időre is.

Nyolc

Chloe

Nyolc éve várom, hogy ismét felbukkanjon, bár ezt magamnak sem voltam hajlandó beismerni. Megbántott, és szörnyen haragudtam rá. Igazából még mindig haragszom. Azzal győzködtem magam, hogy már elengedtem, hogy teljesen kitéptem a szívemből, mert nem érdemli meg, hogy ott legyen. Hiszen itt van Phil, aki mindig jó volt hozzám. Viszont a szomorú igazság az, hogy ő nem Ryan. Nem a gyerekkori szerelmem, akit még mindig szeretek. Aki most visszatért hozzám, hogy újra összetörje a szívemet.

Mikor megláttam ma délután, nem hittem a szememnek. Rögtön tudtam, hogy ő az. Igaz, hogy megemberesedett, és az évek vonzóbbá tették, mint azt valaha is el tudtam volna képzelni, de azonnal felismertem. A melegséget sugárzó barna szeme és sötétszőke haja semmit sem változott. A parkban sétálva foghattam a kezét, azt a kezet, amibe annyi éjszakán át kapaszkodtam, miközben megtanultunk szeretni. Az érzéseim semmit sem halványodtak iránta.

Gyalog megyek át a városon a lakásom felé, és folyamatosan emésztem magam. Ott hagytam Ryant a parkban, miután közölte velem, hogy milyen beteg, és én faképnél hagytam. Mikor táncoltunk és bevallotta, hogy szeret, olyan világosan láttam a jövőnket, mint őt magát. Egy pillanat alatt eldöntöttem, hogy nekem mellette a helyem, mindig is mellette volt. Hiába készülök hozzámenni egy férfihoz, aki semmi rosszat nem tett ellenem, nem számít. Nem vagyok boldog, mert nem őt szeretem.

Aztán Ryan híre villámcsapásként ért, amivel nem tudtam mit kezdeni. Hogy várhatja el, hogy megadjam magam a szerelmünknek, mikor lehet, meg fog halni.

Beletúrok a hajamba, és szinte már fulladozom a rám törő felismeréstől. Holnap talán meg fog halni, én meg faképnél hagytam. Némán folynak a könnyeim, és képtelen vagyok továbbmenni. Évek óta várom a magyarázatot az eltűnésére, és a választ arra, vajon viszonzatlan szerelem volt-e, ami ennyi évig bennem lángolt. Most mindent megkaptam. Elém állt, és kész volt harcolni értem, még úgy is, hogy valószínűleg kórházban lenne a helye. Én meg lemondtam róla. Lehet, hogy a megmaradt idejét csak annak szentelte, hogy velem legyen.

A megvilágosodás, hogy mekkora hibát követtem el, arculcsapásként ér. Megfordulok, és elindulok visszafelé. Mint egy őrült rohanok, és csak abban bízom, hogy még megtalálom. Nem lehet így vége.

Kilenc

Chloe

A parkan már nem találtam. Telefonszámot nem cseréltünk, és fogalmam sincs, hol lakik. Órákig jártam a közeli kórházakat, és mindenhol róla érdeklődtem. Aztán eszembe jutott, hogy rendőr. Felhívtam a helyi rendőrőrsöt, és szerencsére tudták, kiről beszélek. Egy kis hazugság arról, hogy a barátnője vagyok, és már el is mondták, hogy melyik kórházban kezelik.

Azonnal odamentem, de mielőtt a szobájához siettem volna, beszéltem az orvosával és az összes nővérrel, hogy válaszokat kapjak az állapotáról. Adjanak egy csepp reményt arra, hogy rendbe fog jönni. Azonban nem azt kaptam, amit vártam. Az orvosa elmondta, hogy amint Ryan visszatért a kórházba, jelentkeztek rajta az erősebb tünetek. A köhögés utáni véres köpet, izzadás, remegés és szorító mellkasi fájdalom. Borzalmas volt ezt végighallgatni, de tudom, hogy erősnek kell lennem. Eldöntöttem, hogy itt leszek, mert itt a helyem, mellette kell maradnom. Támogatni fogom, bármi is lesz. Bármi is volt a múltban, és bárhogyan is alakul a jövőnk.

Remegő kézzel nyomom le a kilincset, és belépek hozzá. Éppen alszik, amin meg sem lepődhetek, hiszen az éjszaka közepe van. Halkan elhelyezkedem az ágya melletti széken, és virrasztok mellette. Infúzióra van kötve, és mindenféle gépek figyelik az életjeleit.

Nem tudom, mennyi idő után aludtam el, fejjel leborulva az ágyára. Arra ébredek, hogy a nevemen szólít.

– Mit keresel itt, Chloe?

Kitörlöm az álmot a szememből, és minden szeretetemet beleadva rámosolygok.

– Azért vagyok itt, mert itt a helyem. Szeretlek, Ryan! Szeretlek, és annyira sajnálom, hogy faképnél hagytalak a parkban, csak lesokkolt ez az egész.

Mélyen a szemembe nézve fürkészi a tekintetem.

– El se hiszem, hogy itt vagy. Megértettem, hogy miért mentél el. Hiba volt, hogy ilyen körülmények között téptem fel a sebeidet. Én csak… – leveszi a szemét rólam, és maga elé bámul.

Felállok, megfogom az arcát, és magam felé fordítom. Teljesen felé hajolok, hogy ne tudjon másfelé nézni.

– Szeretlek, Ryan! Hallod? Szeretlek! Mondd ki újra, hogy te is szeretsz, mert csak ez számít és semmi más!

Barna szemeiben ugyanúgy csillognak a könnyek, ahogy az enyémben is.

– Szeretlek! Mindig is szerettelek.

A számat a szájára tapasztom, és ebben a pillanatban úgy érzem, hogy minden a helyére kerül. Már nem számít az idő, amit külön töltöttünk, és az sem, mennyi van még hátra. Csak az itt és most számít, aminek minden percét ki fogom használni.

Egyszerre mozdulunk. Ő arrébb csúszik, én mellé fekszem. Végre egymás karjaiban vagyunk, ahol úgy érzem, semmi és senki nem árthat nekünk.

Egy ideig némán élvezzük az oly régóta vágyott közelséget, majd egyszer csak megszólal.

– Mit szeretnél mindennél jobban az életben?

Szorosan hozzábújok a mellkasához.

– Nehéz kérdés, de talán csak boldog akarok lenni. Tudom, nem valami eredeti, hiszen mindenkinek az a célja, hogy boldog legyen.

Megcirógatja a hajamat.

– Mi lenne, ha úgy tekintenél a boldogságra, mint egy állapotra, és nem pedig úticélra?

– Ezt hogy érted?

– Gondolj csak bele. Nincs olyan, hogy egyszer eléred a boldogságot, és onnantól kezdve mindig boldog leszel. Ilyen nem létezik. Ha nem célként tekintesz rá, hanem állapotként, amit megélsz, amilyen sokszor csak lehet, elégedett leszel. Nézz most magadba! Ebben a pillanatban boldognak érzed magad?

Egyértelmű a válaszom.

– Igen. Most nagyon boldog vagyok.

– Máris elértél valamit – megpuszilja a homlokomat.

Behunyom a szemem, és megélem a pillanatot, miközben magamban elismétlem: „A boldogság csak egy állapot, nem pedig úticél.”

Tíz

Chloe

Egymás karjában fekve beszélgettünk a megélt pillanatokról, majd Ryant elnyomta a fáradtság, pedig tudom, hogy mennyire nem akart elaludni. Én éberen őriztem az álmát, miközben imádkoztam, hogy ne veszítsem el őt.

Reggel hétig tartott a közös pillanatunk. Addig, míg nem jöttek, hogy betolják a műtőbe. Nem akartam sírni, erővel kellett visszatartani a könnyeimet. Bíztatni akartam, hogy lássa, nem adom fel a reményt. Mosolyogtam, és ő is, de a mosolyunk mögött megbújva látszott a fájdalom. Nem akartuk elveszíteni egymást.

A műtő ajtajáig kísértem, de tovább nem mehettem. Fogtam a kezét, és próbáltam minden érzést, amit a jelenléte adott, elraktározni magamban. Ő ugyanezt csinálta. Elmondta, hogy mennyire szeret, és megesketett, hogy bármi is lesz, keresni fogom a boldog pillanatokat, hogy sosem elégszem meg kevesebbel. Megígértem, hogy így lesz. Megcsókoltam, és elengedtem a kezét.

Mikor eltűnt az ajtók mögött, összerogytam, és csak sírtam. Sírtam és reméltem. Vártam és bizakodtam. Egy dologra viszont rájöttem. Sosincs annyi időnk, mint szeretnénk, és bármi is lesz, az egymással töltött időt nem cserélném el semmiért.

Budai Lili

Lélekfoszlány

„Az idő elmegy. Ha csöndben vagy, hallhatod gyászos csoszogását.

Az idő (…) lehet, hogy minden sebre gyógyír, de isten tudja, némelyik seb igen lassan gyógyul.”

Stephen King

Nézz fel a holdra, és hagyd, hogy egy pillanatra szertefoszoljon az idő. Hagyd, hogy kicsússzon ujjaid közül megfoghatatlan valója, és ezüstös fénye a Dunába folydogáljon, megmérgezve a dudvás ugart. Had’ igya bele magát az égig érő fákba, had’ mételyezze meg az emberek lelkét.

Péntek éjjel elhullott holló teteme hevert dideregve, társra várva. Fekete tollait ragacsossá varázsolta a bíbor vér, mely még meg sem száradt egészen, olyan friss volt a hulla. Reszketett a tavaszi hideg utolsó leheletében, de szíve csupán szeretetért vacogott. Te sem segítenél magányos lelkén, ha mellette lennél.

A távolból éjfekete tekintet fürkészett egy hatalmas kúriát. Szemében megvetés tüze lángolt. Ahogy az alak elhaladt a varjú teste mellett, mely még ki se hűlt egészen, fekete bakancsával torkára lépett, jobban földbe taposva az élettelen testet, és annak nagy reccsenéssel törte ketté nyakát. A feladat bevégeztetett.

Dália hatodik éve dolgozott nyomozóként. Valójában mindig is maximalista volt, és mivel ez volt legnagyobb álma, akkor is megtett volna mindent ennek eléréséért, ha belehal.

Egyetlen dolog volt életében, ami nem volt pontosan megtervezve, ez pedig nem volt más, mint kislánya, Emma. Mondhatni, mint derült égből villámcsapás, úgy érte ez az életét megváltoztató fordulat. A szíve mélyén sosem akart gyereket. Már kislányként sem tipikus háziasszonyként képzelte el életét, és egyszer sem álmodozott arról, hogy egyszer saját gyereket neveljen. A rossz nyelvek minden bizonnyal karrierista, önző tyúkként hivatkoztak rá, de ez sosem zavarta különösebben.

Nem volt az a nő, akit a magazinokban és a tévében tökéletes anyaként jellemeztek. Nem tudott főzni, rengetegszer ért be késve a kislánnyal az oviba, és az ítélkező anyukák szemében legnagyobb bűne az volt, hogy még lánya apjával sem pendült egy húron. Dália és Noel egy éve váltak el, és azóta a nő élete teljesen felbolydult. Elromlott házasságának füstölgő romjai felett egy borosüveg hozott megváltást. Pontosabban nem egy, hanem rengeteg. A temérdek üveget a padláson, vagy a garázsban dugta el lánya elől. De az sem volt ritka, hogy elásta a kertbe, hely híján. Ha ásatásokat végeznének a területen, minden bizonnyal meglepődnének a régészek.

A dada nem egyszer kaparta fel a földről éjféltájban, mikor saját hányásában fetrengett. Undorító egy látvány volt. Megvetnivaló.

Ítélkező tekintetekben nem volt hiány, ez amolyan nyílt titok volt a kertvárosban. A tuják ritkásodó levelei közt lesték a szaftos történeteket a szomszédok. Na, de kik is ők igazából, hogy pálcát törjenek valaki felett? Sikkasztó cégvezetők, kapzsi orvosok és álszent ápolók.

Ettől függetlenül remekül megvoltak ők ketten, nem volt szükségük senkire. Dália éjt nappallá téve dolgozott, mikor józan gondolatai felszínre törtek, hogy mindent megadhasson kislányának, kire egy borsos árat kérő dadus vigyázott, mikor éppen egy ügy miatt nem volt a közelben. Csoda, hogy Dália nem fáradt bele ebbe az egészbe.

Léda egyébként nem volt a bébiszitterek gyöngye, tipikus frissen végzett egyetemista volt, aki még nem tudott elhelyezkedni sehol, ezért bevállalta egy túlmozgásos fiatal felvigyázását, kényszerből.

Az égen már felragyogtak az első csillagok, mikor Dália vékony ballonkabátjába bújva várta, hogy taxija megérkezzen, és végre hazaérhessen. Az idő a szokásosnál is lassabban telt, szörnyen levert volt az egész napos robotolástól.

Majdnem egy hete halt meg egy befolyásos milliárdos Budapesten, és ettől felrobbant az egész média. Minél előbb pontot kellett tenni az ügy végére, ezért is voltak immár második napja oly megfeszítettek a munkaórák, és ilyen rövidek az éjszakák.

A kis Emma sosem viselte jól anyja távollétét, mindig felrótta neki, milyen keveset foglalkozik vele. Viszont a nő nem tudta melyik ujját harapja, imádta munkáját legalább annyira, mint kislányát. Ahogy a taxi befordult az utcára vakító fényszórójával, már rohant is ki az udvarra, hogy üdvözölje. A dada, Léda alig győzte vele tartani a tempót annak ellenére, hogy most léphetett húszas éveibe.

– Na és milyen napod volt? – dőlt hátra anyja, miközben vacsoráját piszkálta villájával. Dália, mint sokszor máskor is, ma is csak rendelt valamit. Legtöbbször összedobott valami egyszerűt, de a bizonyítékok vizsgálata közben az első dolog, ami az eszébe jutott, nem az volt, hogy mi legyen a vacsora, hanem az a vágás, mely az exvállalkozó testén húzódott keresztbe, egészen az alhasától a válláig, vajon kideríthető-e, milyen pengétől származhatott? Valójában most is a munkán járt az esze, melyet Emma hamar észre is vett, hiszen megállt a meséléssel.

– Anya, te nem is figyelsz! – méltatlankodott, mire Dália megrázta a fejét. „Bárcsak ne huszonnégy órából állna csak egy nap...”

– Ne haragudj, kicsim, kezdd újra, most ígérem, figyelni fogok - motyogta, és ahogy a késsel a húsba vágott, hányinger fogta el. Ilyen könnyen hatolt a penge a férfi bőre alá is?

Kilenc körül fektette le Emmát a szokásos mese felolvasása után. Egy ideig szeretetteljesen figyelte a kislányt. Szinte át akarta ölelni tekintetével, miközben a hold már szép magasan járt a horizonton. Lelke viszont korántsem volt nyugodt. Vajon képes megadni azt a törődést, melyet Emma megérdemel?

Finom, alig érezhető szellővel köszöntött be az április.

A nap nem hozott sok fejleményt az ügy szempontjából, ha pontosak akarunk lenni, semennyit sem. A sajtóban kiszivárgott néhány információ, és rémhírterjesztő szalagcímekkel jelentek meg a cikkek, mint például: „A budapesti Hentes”, „10 év után brutális mészárlás Budapesten”, „Újra felbukkant a Margit-szigeti rém?”

Dália felettesei a fejüket fogták, azon törve magukat, vajon ki szivárogtatott. A média eddig csak a halálesetről tudott, most viszont mindenki a rejtélyes gyilkosról beszélt. Mindenképp el akarták kerülni a pánikhangulatot a fővárosban, hiszen ebben a helyzetben a legrosszabb, amit az ember tehet, az a pánik. Minden az időn múlt. Ha idejében elfogják a gyilkost, és nem esik másnak baja, akkor learathatják a babérokat, viszont ha tömegmészárlás kezdődik, félő, hogy mi lesz az események végkifejlete.

– Miért is vagytok olyan biztosak benne, hogy sorozatgyilkost keresünk? – kérdezte az egyik fiatalabb rendőr, miközben szemöldökét felhúzva ivott kávéjába. Az eset kicsit sem érdekelte. Nem hatotta meg, hogy a férfi meghalt. Amolyan elégtételnek érezte. Ahogy mondani szokta: „Azok a szemét arisztokraták!”

A tőle valamivel odébb ülő rangidős nő, Júlia szólalt meg elsőnek.

– Ezeknek az embereknek jellemzője, hogy úgynevezett „trófeákat” gyűjtenek. A férfi ujjáról pedig hiányzott a gyűrűje, mely a védjegyévé vált. Évek óta nem vette le, na persze nem azért, mert annyira ragaszkodott hozzá. Felszedett pár kilót, olyan lett, mint egy disznó, így többet nem tudta lehúzni azt. Persze agyafúrt gyilkosunk nemes egyszerűséggel levágta az egész gyűrűsujját, még mikor élt. Ebből arra következtetünk, hogy az elkövető férfi lehetett. A lényeg, hogy nem csupán magát a gyilkosságot élvezte. Szerette szenvedni látni az áldozatát. Fájdalmat akart neki okozni, nem elégedett meg azzal, ha csak simán meghal. Kivéreztette – magyarázta, miközben jegyzetelt valamit az egyik füzetbe előtte, majd kimérten figyelte társát.

Dália eközben meghúzta magát, kimaradva a vitából. Mindig is utálta a nyílt konfliktusokat.

– Két év szolgálat után ezt illene tudni, nem gondolod?

Csend honolt a teremben, vágni lehetett a feszültséget. A fiatal férfi rendőr, név szerint Andor, majd megpukkant mérgében. Már éppen válaszolt volna valami frappáns dolgot, viszont a rendőrkapitány köhögése törte meg a kínos légkört.

– Mindenki menjen dolgára! Ha itt ülünk, abból semmi sem lesz.

Dália a bizonyítékraktárba indult, és a szokásos procedúrát elvégezve indult ki a helyszínre.

Nagy ház, már majdnem kastély terült el egy közel harmincöt hektáros területen, melyet egy hatalmas fenyves vett körbe. Minden bizonnyal szerette a nyugalmas, elterpeszkedő erdőséget, de lehet, hogy csak simán a férfi egójának kivetülése volt a birtok.

Feltörte a helyszínelés lezáró pecsétjeit, és lassan besétált a nappaliba. Lehunyta a szemét, és megpróbálta felidézni a helyszínelés pillanatait, hátha elsiklottak valami felett.

A vércseppeken és pár karmolásnyomon kívül semmi sem utalt arra, hogy ez egy erőszakos bűntény helyszíne. A lezárt nappali kivételével minden helyiség ugyanolyan barokkos fényében pompázott. Arany berakásos tükörkeret, biliárdasztal a szalonban, túldíszített bordó karosszékek és minden, amiről még a felső középosztály is csak álmodni mer. És akkor csodálkozik bárki, hogy ez valakiben bosszút gerjeszt?

– Mit tudunk eddig, Beni? Találtak ujjlenyomatokat, vagy hajszálat esetleg? – húzta fel kesztyűjét Dália, nehogy bepiszkolja a helyszínt.

– Semmi, a helyszín olyan tiszta, amilyet még sosem láttam pályafutásom alatt.

– Mondjuk fél év nem is hosszú karrier. Hány ügyed is volt? Kettő? –mosolyodott el halványan a nő.

– Nem kell gúnyolódni. A lényeg, hogy a testet majd egy patológus megvizsgálja, talán akkor már okosabbak leszünk, és a pontos fegyvert is be tudjuk azonosítani.

Dália a testhez guggolt, felhajtva a fehér leplet.

– Mihez kezdjünk veled? Nagy galibát okoztál - mondta a halottnak, majd ismét lefedte. Nem akarta a szükségesnél tovább nézegetni.

Kinyitotta a szemét, és szomorúan vette tudomásul, hogy a tetthelyen már nem fog megtudni semmi új információt a gyilkosságról.

Volt vagy hat óra, mire hazaért, de elégedett volt magával. Minden pontosan úgy alakult, ahogy azt eltervezte, és ezt imádta.

Egy furcsa érzés kerítette hatalmába, ahogy a nappaliba lépett. A lámpák le voltak kapcsolva, mindenütt sötétség honolt. A bejárati ajtó nyitva tátongott.

– Emma, megjöttem! - kiáltotta el magát, ledobva táskáját a földre.

Nagy nehezen leszenvedte magáról magassarkúját, melyet a sarokba rúgott, és az emeleti szobába indult, mivel választ nem hallott. Ahogy belépett, a szava is elállt. A dada vérbe fagyott teste feküdt a kiságyban. Barna haja kócosan arcába lógott, néhol pedig csomókba ragadt össze a vértől. Hatalmas piros folt éktelenkedett a rózsaszín virágos takarón. A nő szeme ki volt fordulva, csak a fehérje látszott. Az ablak nyitva volt, így elképesztően hideg levegő áramlott be. Egyetlenegy fémes szagot hordozott körbe a szellő, a halál bűzét.

A rendőrök, ahogy kiértek a helyszínre, lezárták a házat. Pár órával később Dália már a jól ismert kihallgatószobában ült, volt férje pedig kint várakozott. A nyakában lógó ezüstgyűrűt forgatta ujjai közt, állva az előtte ülő rendőr szigorú tekintetét.

– Szóval, mondj el mindent, amit tudsz. Esetleg van, akire van okod gyanakodni?

– A dada huszonhárom éves volt, és Lédának hívták. Valójában csak egy éve dolgozott nekünk, sosem volt semmi probléma. Mint tudod, alig vagyok otthon, így esténként muszáj volt valakire bíznom Emmát. Apjával már egy ideje külön utakon járunk, és bevallom, rá gyanakszom. Távoltartási végzés van ellene, mivel többször is zaklatott a válás után. Nem akarok vádaskodni, de... meglepődnék, ha nem ő állna ennek a hátterében. Bántani akar engem! - magyarázta, majd remegő ujjakkal hajába túrt.

A nő teljesen szét volt esve, rettegett attól, hogy nem látja többé kislánya gyönyörű, barna tekintetét. Szeme alját sötét karikák árnyékolták be, és apró ránc is megjelent bőrén. Egy délután alatt mennyit öregedhet egy ember.

– Én csak szeretném visszakapni a kislányom! – suttogta, majd durván letörölt pár könnycseppet falfehér arcáról.

A rendőr hümmögött párat, majd felállt az asztaltól.

– Kérlek, fáradj ki! Igyál egy teát! Meg fogjuk találni Emmát.

– Szeretnék részt venni a nyomozásban. Tudod, hogy sok tapasztalatom van - jelentette ki Dália, mire az előtte álló megrázta fejét.

– Sajnos azt nem engedhetem, mivel az érintett befolyásolhatja az ügy kimenetelét.

Dália tudta, hogy ha nem veszi kezébe az irányítást, sosem lesz vége ennek a rémálomnak. Itt is, mint mindig, az idő volt a legfontosabb tényező.

Ahogy azt statisztikák is mutatják, minél több nap telik el az eltűnés után, annál kevesebb az esély arra, hogy a gyermek előkerül.

Ahogy kiért egy kisebb részhez, ahol férje is várakozott, Noel gyanakvó tekintettel pillantott rá.

– Mit tettél a lányommal?

Szinte köpte a szavakat, majd egy szempillantás alatt Dália előtt termett, és nyakánál fogva a falhoz vágta. Azonnal két nagydarab rendőr rángatta el a férfit, Dália pedig a fal mentén lecsúszva simított nyakára, levegő után kapkodva.

– Dália, meg foglak ölni! Isten bizony, megöllek! Már rég ki kellett volna nyírnom téged! – kiabálta, majd nagy nehezen elhurcolták a kapálózó férfit.

A rendőrség még aznap átkutatta Noel házát, viszont semmit sem találtak. Semmi terhelőt, ennek ellenére Dália nem maradhatott veszteg.

Noel minden este kilenctől, egy edzőteremben vezette le a nap feszültségeit. Ügyvéd volt egy neves irodában, így egész nap fárasztó emberek fárasztó ügyeit oldotta meg. Nem meglepő hát, hogy valahol ki kellett eresztenie a gőzt.

Dália kilenc után öt perccel a hátsó ajtón át ment be Noel házába. Válásuk után azt hazudta, hogy elhagyta kulcsait, ám ez nem egészen volt igaz. Tudta, hogy eljön az a helyzet, amikor szüksége lehet rá, ezért kockáztatott. Elkezdte a fiókokat átkutatni, illetve benézett minden könyvespolc tetejére, hátha talál valami arra utaló jelet, hogy Emma itt járt. Ekkor hallotta meg a bejárati ajtó zárjának kattanását, és fürgén a nagy tölgyfaasztal alá bújt. A szekrényt pont volt ideje visszacsukni, így csak abban reménykedett, hogy Noel csupán itt hagyott valamit, és gyorsan megy is. Lélegzetét visszafojtva ült a hideg kőpadlón, és száját befogta reszkető kezével. Öt perc telhetett el, de Dália számára ez sokkal többnek tűnt. Mikor már hosszú ideje nem hallott semmit, előmerészkedett, kifújva egy nagy adag levegőt. Ekkor találta szembe magát egy barna szempárral, melyben düh szikrázott.

– Te meg mit keresel itt? Hogy merészelsz rám törni a saját házamban? A rendőrök szívesen látnának. Lenne neked mondanivalójuk.

Hangja félig hitetlenkedéssel, félig haraggal volt tele. Mielőtt bármi történhetett volna, Dália kiugrott az ablakon, és egészen hazáig sprintelt. Noel az ablakhoz rohant, de mire elkaphatta volna, már el is tűnt. A nő tüdeje már fájt, nem volt hozzászokva a futáshoz, de mégsem állt meg.

Hazaérve előkaparta a szekrény aljából a dugóhúzót, majd felmarkolt egy Soproni Kékfrankost, és színültig töltötte poharát. Még a fehér terítőt is beborította a bor, mintha vér fröccsent volna rá. Mélyen gondolataiba merült a csuklóján lévő karkötővel játszva. Az a helyzet, hogy egyre kevésbe tudta meghatni pár megrázó képkocka. Néha, elvétve kései órákon, mikor a boncasztalon fekvő holttesttel nézett farkasszemet, megrettent, de már ez sem volt gyakori. Kezdte egyre jobban megkedvelni a holtak társaságát, főleg mióta este legurult egy-két pohárka. Bekapcsolta a TV-t, de mivel valamilyen borzalmas gyilkosság képsorait mutatták, gyorsan ki is kapcsolta azt, és egy ideig csak a fekete képernyőt bámulta.

Noel kétemeletes háza előtt sötét alak magasodott hajnali három körül. Mosolya, akár a fogyatkozó hold virított a kivilágítatlan utcákon. Már mindenki aludt, az időzítés tökéletes. Milyen szép is a bosszú...

Órák múltával borús napra virradt Budapest. Hideg fuvallatot hordozott végig a szél, kabátba kényszerítve az embereket. Dália viszont elemében volt, tudta, hogy ezen a napon minden ki fog derülni, aminek ki kell. Remekül ismerte a Széchényi utcai házat, melyben egykor boldog párként laktak Noellel. Imádta, ahogy a napfény megvilágította könyvespolcukat délután négykor. Szerette a minimalista berendezését a hálójuknak, ahogy a romantikus estéket is, melyeket együtt töltöttek.

Noel telefonjáról hat körül érkezett egy üzenet Dáliának. Egyszerű, rövid és lényegre törő volt.

„Segíts!”

Amilyen gyorsan csak lehetett, a házhoz hajtott és berontott. Látta a leheletét a hidegben. A kandalló üresen tátongott, a tűz már valamikor hajnal tájékán kialudhatott. Tudta, hová kell mennie. A pince régi jó barátként édesgette magához. Emlékezett még, mennyire utált lemerészkedni ide. Általában Noelt küldte maga helyett, de most erre nem volt lehetősége.

Komótosan ballagott le a lépcsőfokokon, szépen egyik a másik után. A tölgyfa recsegett a súlya alatt, bezengve az egész házat. Leérve, felkapcsolta a villanyt, és a következő pillanatban már világosságban úszott a helység, elvakítva őt. Noel ült egy székhez kötözve, középen. Szemét egy ronggyal fedték el, és vastag kötelek szorították csuklóját. A szobában még pár alkohollal teli üveg, és soha nem használt szerszámkészlet kapott helyet.

– Noel?! Mi történt? – kérdezte, hangjában aggodalom csendült.

– Dália, te vagy az? Segíts, kérlek, oldozz el! Valaki ma hajnalban a házamban volt, és leütött. Nem láttam az arcát - kiáltott rá megkönnyebbülten a férfi, és halvány mosoly terült el arcán. Dália hozzászaladva kötötte ki szemét.

– Istenem, de jó, hogy itt vagy! Azt hittem, itt halok meg. De várj... te mégis honnan tudtad, hogy itt találsz?

Halkult el fokozatosan, értetlenkedve, mire a nő elmosolyodott.

– Nem kell tovább áltatnunk egymást, Noel. Mondd el, hol van Emma, és mindenkinek sokkal könnyebb lesz!

Noel szemében ismét értetlenség csillogott.

– Emma meghalt, tegnap éjjel a folyóban megtalálták a holttestét. A rendőrök nem tudtak elérni téged. Mégis hol voltál?

Dáliában megállt az ütő. Hogy lehetne halott a lánya? Az lehetetlen.

– Ne hazudozz tovább nekem! Tudom, hogy te rejtetted el! Mindig is magadnak akartad őt! – tiltakozott, mire Noel rekedtes hangján felnevetett. A kacaj szörnyen groteszkül hatott ebben a szituációban.

– Meghalt, nem hallod? Tizenkét késszúrással végeztek vele. És tudod mit? – mosolyodott el kínjában, és szemében kósza könnycsepp csillant meg.

– Biztos vagyok benne, hogy te vagy a gyilkos! – vetette oda, és rángatni kezdte kezeit, hátha képes kiszabadulni. Dália szédülni kezdett, ahogy megrohamozták az emlékek. A vér a kiságyon, a test, amit a Toyota RAV4 csomagtartójába tuszkolva vitt el a hídhoz, és vetett bele a Dunába. Emlékezett, milyen hideg volt azon az éjjelen, és a szél furcsa virágillatot hordozott körbe. Még élt benne a hangos csobbanás, ahogy lánya a folyóval vált eggyé. Már érezte tette súlyát lelkén. Végül pedig a híradó, amiben tegnap este a brutálisan meggyilkolt kislány holttestét mutatták, a folyó magányos partján. Teljessé vált a kép.

Már emlékezett mindenre. Azon a borzalmas estén, miután együtt vacsoráztak, Dália megtette azt, ami hátralevő éveiben könyörtelenül kísérti majd. Megölte Emmát, amikor pedig a dada visszajött, mert ott hagyta a kulcsát, vele is végzett. Másnap pedig munkába ment, mintha mi sem történt volna. Hiszen nem emlékezett.

Milyen csodás is az agy. Megvédve gazdáját a traumától, képes teljes órákat semmissé tenni, kitörölni a leltárból, majd a legváratlanabb pillanatban felvillantani azokat. A milliárdos, aki mint kiderült, Dália haragosa volt, a dada, aki csupán rosszkor volt rossz helyen, és végül Emma. A véres triumvirátus. Vajon... ő lenne a bestia ebben a történetben? Ez az egész egy elégtétel lenne, egy akaratlanul elkövetett megoldása a kis apróságoknak, melyek félrecsúsztak életében? Mikor teszi meg újra? Egyre csak ez kavargott a fejében. Mikor jön a következő fekete epizód, és gyilkol meg mást is?

Megkapaszkodott az egyik közeli szekrényben, erősen markolva a bútor szélét, hiszen egyre jobban elvesztette az uralmat, nem csupán ép esze, de teste felett is. A vér, a rengeteg vér... Volt egyáltalán indoka annak, amit tett? Lett volna bármi indíték, vagy csupán az elméje tréfálta meg?

Hogy a rettegést enyhítse, elővett egy cigarettát, majd meggyújtotta azt. Értelmetlennek érezte életét, nem tudta megmagyarázni cselekedetét, képtelen volt elszámolni tetteivel, ezért egyetlen megoldás jutott eszébe. Ekkor már csupán árnyéka volt egykori önmagának. Egy kidolgozatlan lenyomat, semmivel sem több.

– Érjen ez véget éppen úgy, ahogy elkezdődött! Családként... – szívott mélyet a cigarettába Dália, majd felrúgta a lába előtt lévő üveget, mely azonnal szilánkokra tört, és csak úgy bugyogott fel belőle valamiféle üzemanyag. A még égő cigarettát lezserül elpöccintette. A szobában szinte azonnal elkezdtek terjedni a lángok, és félő volt, hogy idővel egyre több mindent ér majd el. Dália sikolyai visszhangoztak a szűkös szobában, ahogy testét nyaldosták a lángok; a nő teljesen kikelt magából.

Noel pánikba esett a jelenet láttán. Sós könnyek folytak végig borostás arcán, ahogy nagy nehezen elszakította béklyóját. Kezeit véresre dörzsölte az anyag, majd az ajtó felé lódult. Küszködött a légzéssel. A füst miatt már nem tudott teljesen racionálisan gondolkodni. Testével nekirohant a már lángoló ajtónak, mely hangos csattanással kiszakadt a helyéről.

Ahogy kikerült a lángok gyűrűjéből, meleg könnyek kezdték áztatni arcát. Most, életében először szabadnak érezte magát. Ekkor viszont baljós árnyalak tűnt fel az ajtóban. Dália volt az. Noel undorodott, de megemberelte magát, és kisegítette az összeégett nőt. Ki a csillagos ég alá. Szörnyű tánc volt az övék a kezdetektől fogva, és mindketten érezték a zsigereikben, hogy ez bizony az utolsó akkord.

Fél órával később már az egész ház romokban állt. A szomszédok leplezni sem próbálták izgalmukat, igazi katasztrófaturistaként szemlélték a felkavaró finálét. Még akkor sem hagyták el a helyszínt, mikor a rendőrség sárga szalaggal lezárta azt.

– Talán nincs jogom tudni, milyen elmebetegek élnek egy utcában velem? Az a szörny biztos rágyújtotta szegény feleségére a házat. Ő ölhette meg a lányát is. Ismerem azt a nőt a piacról, olyan kis kedves teremtés! Miért nincs még megbilincselve? Mindig a férj a hibás! –magyarázta az előtte álló rendőrnek egy hetvenes néni, mire nyugodtan kiterelték a helyszínről.

Noelt két egyenruhás vezette a rendőrautó felé, melyre sejtelmes, kék fény vetült. Lassan elindult a kocsi. Noel még egy pillantást vethetett feleségére, kit a mentők gyűrűje vett körbe. A szirénahangok disszonánsa tiszteletet parancsolóan hirdette a lebilincselő tragédiát.

A kórterem, melyben Dália hetek óta feküdt, legalább annyira barátságtalan volt, mint amilyennek egy kórházi szobát alapból bárki elképzel. Fehérre meszelt falak, egy vaságy, és rengeteg különféle ketyere összevisszasága. Noel ahogy belépett, az ágy melletti székre telepedett. Egy-két helyen még be volt kötve a teste. Ez maradt csupán a látható emléke a tragikus eseménysorozatnak.

– Szerintem jól tudod, hogy miért vagyok itt. Maradt egy befejezetlen ügyünk – jelentette ki minden érzelemtől vagy indulattól mentesen a férfi. – Tudod, a legkevésbé sem érdekel, hogy mit tettél a milliárdossal, vagy miért tetted azt, amit. Egyel kevesebb gazdag diktátor rontja a levegőt. A dada sem hat meg. De Emma halála nem maradhat megtorlás nélkül. Tudod, egyetlen oka volt annak, hogy nem hagytam, hogy bent égj a házban. Ezt a halált túl kegyesnek véltem. Öngyilkosság? Na, ne nevettess! Azt akartam, hogy együtt kelljen élned a temérdek fájdalommal szánalmas életed végéig, mind a testivel, mind a lelkivel. Az idő lesz a te legnagyobb csapdád, Dália. Legyen az öt, tíz vagy ötven év, amit élsz, a hangoktól sosem szabadulhatsz. Sosem szabadulhatsz tőle – utalt Emmára Noel.

Dália szeme megrebbent, de megszólalni nem volt képes.

– Egyszer azt kérdezted, hogy meddig mennék el, hogy megvédjem a családomat. Akkor még nem tudtam válaszolni. Most viszont gondolkodás nélkül el tudom neked ezt a csekélységet árulni – állt fel a széktől, majd az ágy mellé lépett. – Ameddig csak kell – suttogta a fülébe, majd elmosolyodva pillantott végig a nőn, akit egykor élete szerelmének hitt, most viszont a pokolnál is rosszabb helyre kívánt.

A kórház megjárása után Noelre csupán egy, végső feladat hárult, mégpedig az, hogy meglátogassa lánya földi maradványait. Kicsi sírkő domborodott ki a földből társai mellett. A márvány lágyan csillogott a napsugár elbűvölő fényében. Egy levelet szorongatott a kezében, félve, nehogy elfújja a szél. Mindig nehezen tudta megfogalmazni gondolatait, most viszont összeszedte magát. Emma kedvéért. Óvatosan széthajtotta a lapot, majd olvasni kezdett.

„Drága Emma!

Az élet furcsa fordulatának köszönhetően írom neked ezeket a sorokat.

Tudod, mostanában egyre azon gondolkodom, miért sír a szívem ilyen késő éjszakán?

Sír a szemem, sír a szám, de valójában régen sajgott a szívem már úgy igazán. Mivel az az este, mikor az ég lánggal borította be a horizontot, kiölt belőlem minden apró érzelmet.

Sosem rémisztettek meg a kísértetek, de az elborzaszt, ami lejátszódhat egy ember elméjében. Az, ami anyádéban lejátszódott. Az borzongat meg annyira, mikor kattan be nálam is egy fogaskerék, és leszek én a következő bizonyítványos bolondja családunknak. Bármennyire is fáj, el kell engednem ezt a helyet.

Ígérhetném, hogy erős leszek, és velem marad emléked, kicsim, míg a halál el nem választ, de hazudnék. Ezt a hazugságot pedig kétszer nem engedhetem meg magamnak.

Pillants fel az égre lassan, az egyik csillag én vagyok. És ígérem, így vagy úgy, találkozni fogunk a túlvilághoz vezető úton. Azt kívánom, bárcsak az idő ne lenne ilyen kegyetlen. Hisz csupán hat év, ennyi jutott nekünk, de a döntés nem az én kiváltságom.

Legyek én az örök álom, mely nyugalmas éjszakáid megédesíti, legyek a könny, mely szemedben csillog, legyek a virág, mely sírodon pihen.

Szeretlek, édesapád.”

Ahogy végzett, elővette az öngyújtóját, majd meggyújtotta a papír szélét, mely akár a főnix, hamuvá vált. Egy népi hiedelem szerint, ha szerettünk sírjánál elégetünk egy levelet a neki szánt gondolatokkal, eljutnak hozzá. Noel nem tudta, hogy ebben mennyi az igazság, de nem volt vesztenivalója, hisz mindene, amit szeretett, immár az enyészeté.

De mit is számít ez az egész most már? Holnapra ez a tragédia csak egy elfeledett cikk lesz a média mocskos hálóján.

Idővel újabb, és újabb szörnyűségek veszik át a helyét. Senkit sem érdekel majd, mit tett az a szemét. Ahogy az sem, hogy Noel lelkén az idő begyógyít-e majd minden sebet.

Érzed ezt a hideg leheletet? Az Idő az, pallost tart a nyakad felett. Halk kacaj hallatszik a fenyves sűrűjéből, a Halál az. Ne remegj tőle, az Idő barátja.

Adnak, elvesznek, de talán, ami a legfontosabb: Emberré tesznek.

Dina Thomas

Az ígéret

Hűvös tavaszi reggel volt. A magas házak közé bekúszó köd, lebegő épületek hatását keltette. Egy néptelen park padján, tankönyvekkel megtömött táska várta a tanítást, gazdája azonban csak ült mellette és zokogott. A lány mobiltelefonja pár méterrel előtte hevert a kavicsos talajon. Berepedezett kijelzője világítva jelezte: „Anya hív”, és rezegve járta körkörös táncát, hogy felhívja magára a figyelmet. Liliant nem érdekelte. Igaz, már arra sem emlékezett, hogy a düh vagy a kétségbeesés okán hajította el.

Kisvártatva közelgő léptek zaja hallatszódott a ködben, de a lány ezzel sem foglalkozott. Egy középkorú férfi érkezett. Fázó kezeit kabátja zsebébe rejtette, és lehet nem is állt volna meg, ha útját nem keresztezi a földön heverő telefon. Lilian a könnyei mögül figyelte, ahogy az idegen lassan felveszi a készüléket, majd visszanyújtja neki.

– Az édesanyja keresi – dörmögte. Lilian szipogva elvette a mobilt, de nem akart az anyjával beszélni. Végül a rezgés is abbamaradt. A férfi távozni készült, ám pár lépés után, amilyen lendülettel megindult, olyan hirtelen megpördült a tengelye körül. – Jól van? – kérdezte.

– Úgy nézek ki? – cincogta keservesen Lilian, mire a férfi megejtett egy fintorra emlékeztető félmosolyt. Aztán fejét ingatva leült a pad másik végébe. Úgy tűnt, nincs jobb dolga, mert sokáig ült némán a sírdogáló lány társaságában, míg a mobil újabb rezgésbe nem kezdett.

– Nem veszi fel? – kérdezte csevegő hangon a férfi, mire Lilian hevesen megrázta a fejét. – Szabad? – nyújtotta felé a kezét. A lány zsebkendőbe temetett arccal, átnyújtotta a mobilját. Nem érdekelte, hogy az idegen mit kezd vele. Felőle beszélhet az anyjával, vagy zsebre vághatja, hogy elrohanjon vele! Ehelyett lenémítva visszaadta. Aztán újabb perceket töltöttek némán.

– Azért hívja majd fel! Hátha aggódik – tanácsolta kisvártatva a férfi, de közben nem nézett a lányra. Lilian nem válaszolt, ezért az idegen ismét hallgatásba temetkezett. Megint sokáig ültek szótlanul, mialatt a házak közé besütő napsugarak lassacskán eloszlatták a ködöt.

– Ki maga? – kérdezte Lilian szipogva.

– Robert vagyok – mutatkozott be, és többet nem fűzött hozzá.

– Lilian – suttogta a lány, nem sokkal utána.

A férfi felé fordult és végigmérte. Sapkája alól kilógtak a lány éjfekete hajfürtjei, és beterítették rózsaszín kabátját. Mélykék szemei most vörösen és megtörten bámultak vissza rá. Robert tekintete végül megállapodott a közöttük heverő táskán.

– Világgá megy? – kíváncsiskodott, majd újra a fákra meredt.

– Lehet azt kellene – ismerte be Lilian, és kínjában halk nevetést hallatott.

Újabb léptek közeledtek. A gyors, erős lábak alatt recsegtek, ropogtak a kavicsok. Egy Liliannal egyidős fiú érkezett, hogy végül fújtatva álljon meg a pad mellett.

– Jöttem, ahogy tudtam! Csak az a fránya busz késett – magyarázkodott Oliver, és rámeredt a pad másik oldalán ülő férfira. – Zaklat ez az ember?

– Parancsol? – állt fel felháborodva Robert.

– Nem! Ellenkezőleg. Nagyon kedves volt – magyarázkodott Lilian, és letörölte könnyeit. A fiatalok ránéztek Robertre. Lilian remélte, hogy a férfi is mond valamit a saját védelme érdekében. Robert azt várta, Oliver mikor kér bocsánatot. A fiú ellenben azon tűnődött, mit áll még mindig ott az a pasas, és bámulja ahelyett, hogy menne végre a dolgára?!

– Ne menjen világgá! – fordult végül Lilianhez a férfi. – Nem kevésbé ostobább megoldás, mint leugrani egy ház tetejéről. Viszontlátásra! – biccentett, majd sarkon fordult, és folytatta útját.

– Ez meg miről beszél? – értetlenkedett Oliver. – Mindegy! Mondd el mi történt! Mi a baj?

Lilian már épp kezdett volna megnyugodni, de amint Oliver faggatni kezdte, újra kitört belőle a sírás.

– Anya! – hüppögött. – Hamarosan, el fogom veszíteni anyát!

– Ugyan már! – legyintett heherészve a fiú, és leült Lilian mellé. – Anyukád még nagyon fiatal. Mennyi idős? Harminc?

– Negyven.

– Akkor még él vagy ötven évig biztosan! Megint összevesztetek, igaz?

– Nem… – cincogta a lány.

– Akkor megint álmodtál valami butaságot. Nem kell pánikba esni. Tudom, hogy ideges vagy – nyugtatgatta Oliver. – Nemsokára érettségizünk, de hidd el, nem fogsz megbukni! Kitűnő tanulók vagyunk – Lilian beszédre nyitotta a száját, ám a fiú továbbra sem engedte szóhoz jutni. – Tudom, tudom! Aggódsz az egyetem miatt. Szerintem bőven meglesznek a pontjaid ahhoz, hogy felvegyenek az orvosira.

– Nem a suliról van szó! – próbálta elmagyarázni Lilian. Oliver továbbra sem figyelt rá, helyette izgatottan kutatott a táskájában.

– Nézd, mit kaptam tegnap! – halászott elő egy borítékot. – Megkaptam az ösztöndíjat! Európában fogok tanulni! – örvendezett.

Lilian pár másodpercig megrökönyödve bámulta a fiú vidám arcát, majd a dühtől sírva fakadva felkapta a táskáját.

– Menj a fenébe! – suttogta Lilian és elszaladt, mintha Robert után igyekezne.

– Mi bajod van? – értetlenkedett Oliver. Gyorsan visszagyűrte táskájába a borítékot, és a lány után sietett. – Lili! Várj már!

A park kijáratától néhány méterre, hot dogos stand várta az arra járókat. A finom illatok Robertet is odacsalogatták, bár annyira nem volt megelégedve a kínálattal.

– Mustárt ne tegyen rá! – morogta. – Hagymát se! Na jó, egy kis savanyúság mehet. Ne, ne annyit!

– Hagyj békén! – kiabált hátra Lilian, amikor visszafordult a park kapujában. – Menj nyugodtan Bukarestbe!

– Budapestre! – javította ki Oliver. Lelassított, végül megállt a hot dogos stand mellett. Nem követte tovább a feldúlt lányt.

– Biztos, hogy így jó lesz? – kérdezte óvatosan az árus.

– Jó, jó persze! Adja ide! – morogta Robert, majd gyorsan fizetett, és a másik irányba távozott. Még nem felejtette el Oliver arcátlanságát, és a legkevésbé sem akart újabb összetűzésbe kerülni vele.

– Mit adhatok? – fordult az árus Oliverhez. A fiú nem válaszolt, csak gyorsan Lilian után futott.

***

Aznap délután Robert éppen kellemes sétáját töltötte a folyóparton, amikor a közeli hídra felpillantva egy, a tájba nem illő rózsaszín folt szinte mágnesként vonzotta be a tekintetét. Eleinte nem akart róla tudomást venni, annak ellenére, hogy különös érzés lett úrrá rajta. Úgy érezte, valami nincs rendben, emiatt újra és újra felnézett, hogy ellenőrizze, ott van-e még a rózsaszín folt a szürke háttérben. Ott volt.

Mire Robert ráeszmélt, hogy merre tart, már szapora léptekkel igyekezett fel a hídra vezető lépcsőn. A lány épp feltette egyik lábát a korlát rácsára, amikor Robert odaért, és a karjánál fogva visszarántotta Liliant.

– Az Isten szerelmére, tizenhatévesen legyen már annyi esze, hogy nem veszi komolyan mások ironikus megjegyzéseit! – szidta le a lányt.

– Tizennyolc vagyok!

– Akkor meg főleg! Gondoljon másokra is! Nincs kedvem bíróságra járni és börtönbe kerülni, mert pont azután akarja eldobni az életét, hogy idegen létemre bátorkodtam mutatni némi empátiát az irányába! A barátja bizonyára előszeretettel varrná a nyakamba a halálát!