Victoria Eveleigh

Póni születik

Pónibarátság 1.

Illusztrálta Chris Eveleigh

Móra Könyvkiadó

A mű eredeti címe: Katy’s Wild Foal

Text © Victoria Eveleigh, 2002

Illustrations © Chris Eveleigh, 2002

Fordította: Kamper Gergely

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Kamper Gergely, 2019

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-140-4 (epub)

ISBN 978-963-603-141-1 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Szerkesztette: Garamvölgyi Katalin

Felelős szerkesztő: Ughy Szabina

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Sarah-nak és George-nak szeretettel

Exmoor

BRISTOL-CSATORNA

1
Újszülött a legelőn

Katy egyedül ült a konyhaasztalnál, és üres tekintettel meredt a születésnapi ajándékaira. A tévében egy vidám meteorológus havat jósolt a magasan fekvő területekre. Katy tudta, hogy a kisbárányok születésekor igencsak rosszul jön az ilyesmi, de azért a lelke mélyén vágyott a havazás jelentette izgalomra.

Pont akkor van a születésnapom, amikor a juhok ellenek, gondolta rosszkedvűen. Miért nem nyáron születtem? Még karácsonykor is jobb lett volna, mint április első napján.

A bárányok születése mindig zűrös időszak volt a Barton-tanyán, a család nem ért rá összejövetelt – vagy legalább egy jó kis kirándulást – szervezni Katy kedvéért. Persze megtették, ami tőlük telt, ezt Katynek is el kellett ismernie. Még azt is mondták, hogy meghívhat valakit magához, csak nem tudta eldönteni, ki legyen az. Nem volt legjobb barátnője.

Nagyi és nagyapa benéztek délután. Katy még segített is nagyinak karamellakrémet készíteni. Aztán mindenki megpihent egy csésze tea meg egy krémes sütemény mellett. Ez a pár perc egészen olyan volt, mint egy rendes születésnapi uzsonna.

Most már esteledett, nagyi és nagyapa hazamentek, anyu, apu és Katy bátyja, Tom odakint sürgölődtek, hogy minden munkával végezzenek, amivel még a sötétség beállta előtt feltétlenül szükséges. A ház hideg volt és üres.

Katy kicsomagolta az iPodot, amit a szüleitől kapott. Meg kell majd kérnie Tomot, hogy üzemelje be, mivel egy árva szót sem értett a használati utasításból. Igazából mobiltelefont szeretett volna – a suliban rajta kívül már mindenkinek volt. A szülei szerint viszont a mobil kész pazarlás, mert a Barton-tanyán úgysincs térerő. Katy visszatette az iPodot a dobozba, vetett egy pillantást a gyöngyfűző készletre, amit Rachel nénikéjétől kapott, aztán felvett egy régi könyvet: Lápvidéki kisegér volt a címe. Átpörgette a vastag, sárguló oldalakat. Talált néhány szépséges illusztrációt, de a szöveg elég nehéznek tűnt. Katynek komoly kihívást jelentett az olvasás.

– Vigyázz erre a könyvre! Remélem, te is úgy fogod szeretni, mint én a te korodban – mondta nagyapa, amikor odaadta neki.

– Miről szól, nagyapa? – kérdezte Katy, ahogy belelapozott.

– Egy Egér nevű exmoor póni életének története. Kicsit olyan, mint a Fekete Szépség, csak szerintem sokkal jobb – felelte nagyapa. – E miatt a könyv miatt kezdtek el érdekelni az exmoor pónik.

– Mindig voltak exmoor pónik a Barton-tanyán?

– Azt nem tudom – mosolygott nagyapa –, de amióta én a világon vagyok, biztosan, és úgy sejtem, jóval korábban is. Tudod, a dédapád az Exmoor Póni Társaság alapító tagja volt. Imádta az exmoorokat, és azt vallotta: olyannak kell maradniuk, amilyenek mindig is voltak. Még azt sem engedte meg, hogy tartsak egyet otthon, hogy lovagolhassak rajta. „A lápon van a helyük, hogy úgy élhessenek, ahogyan a természet diktálja.” Mindig ezt mondta. Ezt hívják manapság ridegtartásnak. Azt jelenti, hogy úgy élnek, mint a vadlovak, csak éppen van gazdájuk, aki valamennyire gondoskodik róluk, szóval mégsem igazán úgy vadon élők, ahogyan a szarvasok, a rókák vagy más erdei állatok.

A törzskönyvezett exmoor pónikból álló Barton-ménes az egyik legrégebbinek és legjobbnak számított az országban, nagyapa pedig az Exmoor Póni Társaság köztiszteletben álló tagja volt. Mély szomorúsággal vette tudomásul, hogy fia, Katy apja semmiféle érdeklődést nem tanúsít a ménes iránt. A tanyát rég átvette apukám, de a pónik továbbra is nagyapa tulajdonában maradtak.

Nagyi és nagyapa egészen tavalyig a tanyán éltek, de nagyi már nem tudott megbirkózni a lépcsőzéssel, így egy földszintes házba költöztek. Azóta csak látogatóba jártak ki hetente néhány alkalommal, és rettenetesen hiányoztak Katynek. A Barton-tanya elszigetelt hely volt a lápvidék közepén, jó pár kilométernyire a legközelebbi várostól. Katy gyakran érezte magányosnak magát, hogy el van zárva a kortársaitól. Az iskolatársai közül legtöbben a városban éltek, és a lányokat leginkább a divat meg a zene foglalkoztatta. Katyt ezek nem igazán érdekelték, bár megtanulta, hogyan tegyen úgy, mintha az ő élete is ezek körül forogna. Tom kilenc évvel idősebb volt nála, és kizárólag a gazdálkodásról lehetett vele beszélni. Láthatólag pontosan tudta, mihez akar kezdeni az életben: mezőgazdasági egyetemre jár, aztán segít apunak. Egy nap az övé lesz a Barton-tanya.

Katy letette a könyvet, és helyette a gyöngyfűző készletet vette az ölébe. Amikor ki akarta nyitni, a doboz kicsúszott a kezéből, és kismillió műanyag gyöngyöcske borult ki belőle.

– Jaj, ne! – kiáltott Katy, és hüledezve figyelte, amint a gyöngyök a szélrózsa minden irányába gurulnak a padlón, akár egy szivárványszínű tűzijáték szikrái.

Most mit csináljak? Ha hozom a porszívót, az örökre elnyeli őket. Inkább kerítek söprűt, lapátot, gondolta.

A gyöngyök meglepően csúszósak voltak. Katy többször is kis híján elesett, miközben igyekezett összeszedni őket, de azok gurultak, amint a seprűvel hozzájuk ért. Végül nagyjából sikerült felszedni őket, és visszatenni a gyöngyökből, porcicákból meg kutyaszőrből álló rusnya keveréket a dobozba.

Most képtelen lennék mindent szétválogatni, gondolta. Tulajdonképpen akár fel is mehetek a bárányokhoz, hátha tudok segíteni. Az árva bárányokat hamarosan meg kell etetni. Kapnak tőlem egy szülinapi ölelést. Talán még egy kis tortát is adok nekik.

Becsomagolt egy szelet szülinapi tortát, és betette Tom kabátjának zsebébe. A régi katonai kabát orrfacsaró birkaszagot árasztott, és több számmal nagyobb volt a kelleténél, de Katy azért felvette. Így nem kellett azzal strapálnia magát, hogy megkeresse a saját kabátját, és különben is, Tom cuccaiban igazi gazdának érezte magát. A folyosón kilépett meleg birkabőr csizmájából – nagyitól kapta a szülinapjára –, majd fintorogva csúsztatta bele meztelen lábát a hideg, nyirkos gumicsizmába.

Nem lett volna rossz ötlet zoknit húzni, gondolta. Na mindegy, most már késő. Amúgy sem leszek kint sokáig.

Szélesre tárta az ajtót, és kilépett az ónos esőbe. AF háta mögött becsapódott az ajtó.

Hideg cseppek zuhogtak Katy arcára. Rettenetes volt kimenni a száraz melegből a nyirkos hidegbe. Elbaktatott a sáros úton a sötétben fényes pontként világító pajta felé. Odabent senkit sem talált, de észrevett a sarokban egy birkát. Az állat hangosan nyöszörgött, és egész testében megfeszült. Katy nem tudta, mitévő legyen, de jobb ötlet híján úgy döntött, marad pár percig, hátha előkerül valaki.

Senki sem jött, és a juh sem ellett meg. Ahogy ott álldogált, Katy észrevett egy újszülött bárányt. A pici láthatólag nem tudta, melyik juh lehet az anyukája. Az egyik folyton eltolta az orrával, amikor a közelébe merészkedett, két másik pedig csak hezitált, hogy az övé-e, vagy sem. Szegény bárányka nagyon tanácstalannak tűnt. Talán éppen az anyja kínlódott az elléssel a sarokban. A szél süvítése szinte mindent elnyomott. Katy mintha egy traktor hangját hallotta volna a legelő irányából, ezért kisietett a pajtából, és elindult segítséget keresni.

A mezőn még élesebben fújt a szél, mint a pajtához vezető úton. Katy levegőhöz is alig jutott, Tom átázott kabátja a hátára tapadt. A lába alatt egyenetlen és csúszós volt a föld. És ha mindez nem lett volna elég, az eső is kezdett belecsorogni a gumicsizmájába, úgyhogy nemsokára jéghideg vízben tapicskolt. Meztelen lába a gumicsizmában minden egyes lépésnél rút, cuppanó hangot adott, aminek hallatán más helyzetben Katy nevetőgörcsöt kapott volna.

Megérkezett a körbekerített legelő kapujához, de továbbra sem látta nyomát traktornak, hiába vélte hallani a motor zaját. Talán csak a szél zúgott.

A hatalmas területen a Barton-tanya és több más szomszédos gazdaság legeltette a birkáit, szarvasmarháit és a lovakat. Ezen a helyen töltötte az egész évet az exmoor pónikból álló Barton-ménes is.

Katy a kerítésnek dőlt, és átlesett a lécek között.

A talaj teljesen felázott, a birkák vájta járásokban patakokban folyt a víz, és kisebb tavacskákban futott össze. A kapunál, ahol Katy állt, kisebb folyóvá duzzadt a víz. Nem messze a rejtek sötétszürke körvonalait látta kirajzolódni az eső áztatta legelő és felhőktől súlyos égbolt világosabb szürke háttere előtt. A rejtek egy kisebb rekettyés volt, közepén egy tisztással. Ez volt Katy kedvenc helye, ahol sok boldog órát töltött el játékkal.

Éppen megfordult volna, hogy hazainduljon, amikor mozgást észlelt a rejtek egyik oldalán. Mintha egy exmoor póni lett volna. Az állat feje és nyaka eltűnt a rekettyésben. Katynek eszébe jutott, hogy nagyapa szerint a lovak néha elhagyják a ménest, ha betegek, vagy ha csikójuk születik. Némi nehézség árán kinyitotta, majd gondosan becsukta maga mögött a kaput, és a rejtekhez sietett. Különösnek találta, hogy a póni még akkor sem mozdul, amikor már nagyon közel járt hozzá. Talán beszorult a feje, vagy megsérült? Alig pár lépésnyire járt, amikor a kanca hátraugrott, és halkan, de izgatottan horkantott.

– Ó! – kiáltott Katy.

Apró csikófej kandikált ki a bokrok közül, aztán előbukkant a négy pálcikalábon reszketegen egyensúlyozó csenevész test, amelyen csak úgy csillogott a sötét, nedves szőr. Az elképesztően sovány és törékeny kis állat bizonytalan léptekkel elindult Katy felé, a lány pedig megbabonázva figyelte, ahogy pont előtte megáll. Kinyújtotta a kezét, és átfagyott ujjaival éppen megérintette a csikó apró homlokát, amikor a kanca idegesen felnyihogott, a kicsi pedig felismerte a tévedését, és elimbolygott. A varázslatos pillanat egy szemvillanás alatt odalett, és a kanca meg a csikója eltűnt egy domb orma mögött.

Katy hirtelen rádöbbent, hogy egész testében reszket, annyira fázik, és fáj a keze, a lába, még az arca is. Ha ő így érzi magát, akkor milyen lehet a kiscsikónak? Ebben az ítéletidőben el is pusztulhat. Szólnia kell apunak, hogy vigyék be a tanyára, ahol majd gondoskodik róla ő.

Megszaporázta a lépteit, és az út nagy részét futva tette meg hazáig. A bárányokról és a pajtában elleni készülő juhról meg is feledkezett.

Amikor belépett a konyhába, apu éppen elterült a földön, mert elcsúszott néhány gyöngyön, amiket Katynek korábban nem sikerült felsöpörnie.

Anyu éppen a porszívót dugta be a konnektorba.

– Hát te meg hol jártál? – kérdezte. – Már mindenhol kerestünk! Még nagyiékat is felhívtam, hogy talán elmentél velük, szóval most ők is fölöslegesen aggódnak. Jóságos ég, te bőrig áztál! Miben mesterkedtél?