A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Michael Finkel: True Story: Murder, Memoir, Mea Culpa

HarperCollins Publishers, New York, 2006

Fordította: Novák Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Kühne Andrea

Text copyright © 2005 by Michael Finkel

Hungarian translation © Novák Gábor, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-181-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Jillnek

És ami igaz: a rés eszményed és közted az –
Súrlódó zavar tény és képzelet között a zaj.{1}

Alastair Reid: Where Truth Lies

ELSŐ RÉSZ

HAZUGSÁGOK

EGY

Ez egy igaz történet. Néha (valójában szinte mindig) azt kívánom, bárcsak bizonyos részei ne lennének igazak, de sajnos az egész az. Úgy érzem, ezt hangsúlyoznom kell még most, az elején, két okból is. Az egyik, hogy néhány egybeesés első látásra túlmehet a hihetőség határán, és szeretném leszögezni, hogy mindent, amit leírtam, legjobb tudomásom szerint pontosan rögzítettem: minden idézetet, minden beszámolót, minden részletet magam gyűjtöttem össze személyes megfigyelésekből, interjúkból, levelekből, rendőrségi jelentésekből, illetve a bíróság előtt bemutatott bizonyítékokból. Egyetlen nevet sem változtattam meg, egyetlen azonosítást segítő részletet sem írtam át. Ha valamiben bizonytalan voltam, inkább kihagytam.

A második okot sokkal fájdalmasabb beismerni. A másik ok, amiért ilyen vehemensen bizonygatom történetem hitelességét, az, hogy nem is olyan régen kirúgtak a világ egyik legnagyobb presztízsű újságírói állásából – a New York Times Magazine-nak írtam –, amiért igaznak állítottam be egy olyan történetet, amely valójában tények és kitalációk megtévesztő keveréke volt.

Az elbocsátásra 2002 februárjában került sor, nem sokkal a lebukásom után. A következő héten, február 21-én a Times nyilvánosságra hozta az esetet egy hat bekezdéses cikkben, a harmadik oldalon, a szerkesztői jegyzetek alatt. A cikk utolsó sorában tudatták az olvasókkal, hogy már nem dolgozom a New York Timesnál – attól féltem, ez a sor jelenti írói pályafutásom végét.

És valóban, a szerkesztői jegyzet megjelenése után heteken belül pellengérre állított a Washington Post, a Chicago Tribune, a New York magazin, egy Associated Press-jelentés, tucatnyi különböző weboldal, számos európai, mexikói és dél-amerikai lap, valamint egy négyperces riportban a National Public Radio. Az egyik újságíró „olcsónak”, „arrogánsnak”, „megbotránkoztatónak” és „ártalmasnak” bélyegezte tettemet, és levonta a következtetést: a hozzám hasonlóknak „az újságírás poklában kellene égniük.”

Néhány nappal a megjelenése előtt értesültem a szerkesztői jegyzet tartalmáról, és sejtettem, hogy ehhez hasonló reakciók születnek majd. Amikor valaki az újságírók testvériségében kudarcot vall, a szakma szempontjából nagyon fontos demonstrálni, hogy legalább olyan kíméletlenül bánunk el a sajátjainkkal is, mint másokkal. Éppen ezért készítettem egy tervet saját magam védelmére. Amint megjelenik a cikk, egyfajta ideiglenes hibernációba vonulok: nem veszem fel a telefonom, nem bontom ki a leveleim, nem nézek e-maileket. Arra számítottam, hogy a jegyzetet 2002. február 20-án, valamivel éjfél előtt jelentetik meg a Times online felületén. Én Montanában éltem, ahol a helyi idő két órával a New York-i mögött jár, ezért a hibernáció kezdetének időpontját este 10 órában határoztam meg.

Alig kilencven perccel a határidő előtt megcsörrent a telefonom. Felvettem. A portlandi Oregonian egyik újságírója volt, Matt Sabo néven mutatkozott be. Michael Finkellel akart beszélni a New York Timestól. Vettem egy nagy lélegzetet, lélekben megacéloztam magam, és rezignáltan feleltem:

– Gratulálok. Maga az első telefonáló.

– Én vagyok az első? – kérdezte. – Ez meglep.

– Igen, maga az első. Nem hittem volna, hogy holnapig bárki is telefonál, akkor megy ki a sztori.

– Nem – mondta –, a sztori nem megy ki vasárnapig.

– Dehogynem – erősködtem –, holnap kimegy, már a nyomdában van.

– De hiszen még csak most írom! Kizárt, hogy vasárnapig megjelenjen.

– Miről beszél? – kérdeztem.

– Maga miről beszél? – kérdezte ő.

– Én a szerkesztői jegyzetről. Maga nem arról?

– Nem – felelte –, én a gyilkosságok miatt hívtam.

KETTŐ

Mint kiderült, négy gyilkosság történt. Az első áldozatot 2001. december 19-én, szerdán találták meg az oregoni Waldport városa mellett, egy iszapos tóban, körülbelül másfél kilométernyire a Csendes-óceántól. Egy kisfiú holtteste lebegett arccal lefelé, alig néhány méternyire a köves partoldaltól. A seriff helyszínre érkező helyettese szerint a fiú négy-hat éves lehetett, piszkos-szőke haja és zöldes-barna szeme volt. Mindössze egy kék-zöld hajszálcsíkos alsóneműt viselt. Súlya körülbelül 22 kilogramm. Nem régóta lehetett halott, talán egy, legfeljebb két napja.

A testen nem találtak semmilyen ismertetőjelet, és sérülésnyomot sem. A helyi rendőrségénél senki nem jelentett eltűnt személyt. A helyi óvodák és gyermekmegőrzők minden hiányzójával el tudtak számolni. A gyerek nevét senki sem tudta. A halott fiú tapintatosan kiretusált fotóját – haj kifésülve, szem lezárva, száj kissé szétnyitva – eljuttatták a helyi sajtóhoz, abban a reményben, hátha valakinek sikerül azonosítania.

A rendőrség egy ideig arra gondolt, hogy egy autó lesodródhatott az útról. A hivatalosan Lint-láp névre hallgató tavat a 34-es állami út részeként egy keskeny híd osztotta ketté, a partján pedig a városi út futott. A fiú családjának többi tagja – talán turisták lehettek – biztosan beragadt az elsüllyedt járműbe. Ez megmagyarázta volna, miért nem jött senki azonosítani a holttestet. Az úton azonban nem voltak csúszásnyomok, a vízben sem találtak olajfoltot, és a híd korlátja sem sérült meg.

Ennek ellenére, három nappal a test megtalálása után, a helyi seriffhivatal búvárkülönítménye víz alatti keresést hajtott végre a tóban, hátha sikerül kideríteni valamit a fiú kilétéről. A búvárok a 34-es út hídjának cementlábazatánál, két méterrel a felszín alatt különös dolgot találtak – nem autót, hanem egy párnahuzatot, rajta a Fecsegő tipegők rajzfilmsorozat szereplőivel. Benne pedig egy nagy kővel.

A búvárok még ugyanaznap délután újabb felfedezést tettek. Ezúttal egy kislány holttestét találták meg. A szőke hajú, világoskék szemű gyermek valamivel fiatalabb lehetett a fiúnál, de ugyanolyan enyhén felfelé hajló orra és kerek arca volt, mint neki. Ő is csak alsóneműt viselt. Akárcsak a fiú esetében, rajta sem találtak külsérelmi nyomokat.

A lány jobb bokájához azonban egy virágmintás párnahuzatot kötöttek. Ebben a huzatban is volt egy kő, annak a súlya tartotta a víz alatt a testet. Most már nyilvánvaló volt, hogy a fiúra is hasonló nehezéket rögzítettek, de valahogy kiszabadult a hurokból, és a felszínre emelkedett.

A második halott gyermek megtalálása az oregoni Lincoln megye történetének legkiterjedtebb bűnügyi nyomozását indította el. A kétezres lakosú Waldport minden egyes gyermekét ellenőrizték. Senki sem hiányzott. A nyugati parti rendőrőrsöket értesítették az azonosítatlan holttestekről. Senki sem tudott használható nyommal szolgálni. Az FBI átkutatta a nemzeti adatbázisokat a hiányzó gyermekek után. Nem találtak egyezést.

Waldportban zavarodottság és félelem uralkodott. A város karácsonyi díszbe öltözött, két gyermek meghalt, és senki sem tudta, hogy a gyilkos ott él-e közöttük. Néhányan virágokat és képeslapokat helyeztek el a 34-es út hídjának korlátjánál. A folyamat beindult, a helyi lakosokat már nem lehetett leállítani, és a hidat hamarosan ellepték a rózsacsokrok, kézzel írt üzenetek, luftballonok, kerámiaangyalok, és odakerült egy nagy, felfújható „Barney, a dinoszaurusz” játék is.

Válaszokkal végül egy Denise Thompson nevű nő szolgált, aki a gyermekekre felügyelt. Mint a nyomozóknak elmondta, december 15-én, szombat este, négy nappal az első holttest megtalálása előtt ő vigyázott a srácokra. Amikor felismerte a fiút a média rendelkezésére bocsátott fényképen, férje kapcsolatba lépett a seriff hivatalával, és nem sokkal a lány megtalálása után a házaspár ellátogatott a halottasházba, azonosítani a holttestet.

A hatóságok bejelentették, hogy a fiú neve Zachery Michael Longo. Néhány hét múlva ünnepelte volna ötödik születésnapját. A lány a húga volt, Sadie Ann Longo, három és fél éves. Eltűnt egy harmadik testvér is, a kétéves Madison Jeanne Longo, valamint a szülők, a harmincnégy éves Mary-Jane Irene, és a huszonhét éves Christian Michael Longo. A család Newport városában élt, a Lint-láptól harmincöt kilométerre északra. Longóék újak voltak a környéken, három hónapja költöztek Ohióból Oregonba.

A Longo család másik három tagjának holléte titokban maradt, azt sem tudta senki, hogy élnek-e vagy meghaltak. A gyerekfelügyelő azonban további információkkal is szolgált. Denise Thompson elmondta a nyomozóknak, hogy a fiú megtalálásának napján együtt ebédelt Christian Longóval. Aznap, szerdán délután két órakor – néhány órával azután, hogy Zachery holtteste fellebegett a Lint-láp felszínére – találkoztak a Fred Meyer áruházban, Longo és Thompson munkahelyén. Thompson akkor még nem hallott a fiú felbukkanásáról, és a jelek szerint Longo sem.

Mint azt Thompson a seriff hivatalának elmondta, Longo közölte vele, hogy felesége elhagyta őt egy másik férfi miatt. Mary-Jane állítólag magához vette a gyerekeket, és elrepült Michiganbe. A hír megdöbbentette Thompsont; ő és a férje összebarátkoztak Longóékkal, és nem érzékelték, hogy bármi probléma lenne.

A rendőrök azonnal átkutatták Longóék utolsó ismert tartózkodási helyét, egy bérelt lakást Newport Yaquina Bay városrészében. Úgy tűnt, a család hirtelen távozott. Nem hagytak üzenetet a lakás közvetítőjének, a bérleményt kifizetetlenül hagyták ott. Az összes bútor megvolt, de a család minden holmija eltűnt, kivéve két kitömött állatot – egy Clifford kutyát és egy Scooby Doo-t –, amelyeket egy faliszekrényben találtak meg. A lakáshoz tartozó televíziót és a mikrohullámú sütőt szintén elvitték. Nyoma sem volt Christian Longónak, a feleségének vagy legkisebb gyermeküknek.

Longóék személyes holmijának jó részét – közte babaruhák, családi fotók és egy tárca Mary-Jane jogosítványával – a közeli szemeteskonténerben találták meg. A Longo gyerekek a fényképeken boldognak és egészségesnek tűntek.

Egy nappal a lakás átkutatása után a búvárok megvizsgálták a bérlemény előtti öbölszakaszt. December 27-e volt, nyolc nap telt el az első holttest megtalálása óta. A dokkokhoz vezető rámpa alól, ahol tucatnyi vitorlás ringatózott kikötve, felhoztak két nagyméretű, sötétzöld bőröndöt. Az egyikből emberi hajcsomó lógott ki a villámzárnál. A magzati pózba merevedett Mary-Jane Longo testét rejtette. Teljesen meztelen volt. Szájából és orrából vízzel keveredett vér szivárgott; a halottkém később megállapította, hogy halálát a fejet ért erős ütés és fulladás okozta.

A másik bőröndöt is kinyitották. Volt benne néhány ruha, egy két és fél kilós búvárnehezék, valamint a kétéves Madison Longo holtteste. Vérnyomokat nem találtak rajta, és látható sérülést sem. Egy békamintás pelenkát viselt. A halottkém szerint fejbe verték és megfojtották, aztán beletették a bőröndbe és a vízbe dobták.

HÁROM

A sztori, amelyik miatt elbocsátottak a New York Timestól, gyerekekről és csokoládéról szólt. A lap szerkesztőitől kaptam meg az anyagot, akik postán továbbítottak nekem egy csomagot a londoni székhelyű Anti-Slavery International nevű ügynökségtől. A csomagban volt egy Rabszolgaság felirattal ellátott videokazetta, amelyet két neves brit filmes, Kate Blewett és Brian Woods készített. A felvételt a brit televízióban is leadták.

A filmben elmagyarázták, hogy a világ kakaóbabjának – ez a csokoládé fő alkotóeleme – körülbelül a felét Nyugat-Afrikában, Elefántcsontpart központi völgyeiben termesztik. A dokumentumfilm szerint ezeknek az ültetvényeknek egy jelentős részén tinédzser, vagy még fiatalabb fiúk dolgoznak, akiket a környező szegényebb országokból, Maliból, Beninből és Burkina Fasóból küldenek oda. A fiúkat nem fizetik meg a munkájukért, gyakorlatilag rabszolgaként tartják őket. Napkeltétől napnyugtáig dolgoznak, alig kapnak enni, éjszakára ágy nélküli, zsúfolt szobákba zárják őket, nincs orvosi ellátás és munkabér, és gyakran megkorbácsolják őket.

– Amikor ütnek – mondja az egyik fiú a felirat szerint –, elveszik a ruháid és összekötik a kezed. A földre hajítanak és ott csépelnek kegyetlen erővel, naponta kétszer, reggel és délután. – Hozzátette, hogy az elfogott szökevényeket gyakran halálra verik.

A film szerint szinte az összes elefántcsontparti ültetvényen rabszolgamunkásokkal dolgoztatnak, és mi, akik a gazdag országokban csokoládét eszünk, közvetlenül felelősek vagyunk ezért. Az egyik jelenetben egy fiatal fiú üres tekintettel bámul a kamerába, és amikor megkérdezik, mit üzen azoknak az embereknek, akik csokoládét fogyasztanak, azt feleli:

– Olyasvalamit élveznek, aminek a létrejöttéért én szenvedtem. Keményen dolgoztam a kedvükért, de nem láttam hasznát. Az én testemet eszik.

Hatásos és elgondolkodtató film volt, egyértelműen egy nagyon fontos témát érintett. A szerkesztőm azt mondta, címoldalra szánják a cikket, ami azt jelentette, hogy nagyon sokan fogják olvasni és ellenőrizni. Nem sokkal azelőtt írtam alá egy kizárólagos szerződést a New York Times Magazine-nal, és az elmúlt évben három címlapsztorit is írtam: az elsőt egy haiti menekültekkel teli hajó végzetes útjáról, a másodikat egy csapatnyi palesztin tinédzserről, akik a Gázai övezetben éltek, a harmadikat pedig a szervkereskedelem nemzetközi feketepiacáról.

Mielőtt leszerződtem volna a Timeshoz, tizenkét évig utazási- és sportrovatokba írtam. Fő bevételi forrásom pályafutásom legnagyobb részében a Skiing magazin volt. A Timesba írt cikkeimet elképesztő siker kísérte. A CIA meghívott a központjába, hogy beszélgessünk a haiti helyzetről; a gázai sztorira több százan reagáltak levélben, köztük egy kongresszusi képviselő; 10 000 dolláros Livingston-ösztöndíjat nyertem, mint „kitűnő” fiatal újságíró. Harminckét éves voltam, egyedülálló, tele energiával, és megrészegített a rám irányuló figyelem. Beleegyeztem a rabszolgasztori megírásába, és 2001 júniusában elrepültem Abidjanba, Elefántcsontpart egykori fővárosába.

Az ültetvényeken a jelek szerint már évtizedek óta zajlott a rabszolgatartás, de a sztorit – ahogy az a hírciklusoknál sok esetben lenni szokott – csak most kapták fel. Az újságírók csoportokban özönlötték el Elefántcsontpart termékeny völgyeit; találkoztam kollégákkal Franciaországból, Németországból, Hollandiából és Maliból. A Chicago Sun-Times máris belekezdett egy hosszú cikksorozatba, akárcsak a National Public Radio és a Newsweek. A Knight Ridder Newspapers – az Egyesült Államok második legnagyobb laphálózata – egyik szerzője heteket töltött a területen.

Ahogy az rendszeresen megtörténik, amikor több újságíró hajtja ugyanazt a sztorit, kialakult egy jól kitaposott ösvény, kalauzokkal, sofőrökkel, tolmácsokkal. Leszállsz a repülőről, és felhívsz egy úgynevezett közvetítőt, akinek a számát egy kollégádtól kaptad meg, és minden a helyére kerül. Ez egy szimbiotikus rendszer. Megkönnyítik a munkánkat a világ egy barátságtalan szegletében, mi pedig kiváló jövedelemforrást biztosítunk a média ösvényén állóknak. Ez az ösvény Elefántcsontparton közvetlenül Daloa városába vezetett, a kakaótermesztő vidék szívébe, onnan pedig a többnyire Maliból érkezett gyermekrabszolgák érdekeit képviselő csoporthoz, a Daloai Mali Egyesülethez.

Az egyesületet olyan mali polgárok alkották, akik Elefántcsontpartra emigráltak, és fő feladatuknak tekintették a fiatal, mali születésű munkásokat ért atrocitások kivizsgálását és leleplezését. Megszerveztek nekem néhány beszélgetést a kakaóültetvényekről megszökött tinédzserekkel, és ezek a fiúk embertelen munkakörülményekről, állandó éhezésről, brutális verésekről számoltak be.

A fiatal munkások elmondták, hogyan csalták őket Elefántcsontpartra a becstelen üzérek, akik könnyű, jól fizető munkát ígértek nekik. Elmesélték, hogy az ültetvények tulajdonosai fogva tartották és arra kényszerítették őket, hogy gödröket ássanak, növényeket ültessenek és gazt irtsanak a tűző napsütésben, naponta akár tizenkét vagy még több órán át, egy héten hat-hét alkalommal. Hátborzongató történeteket adtak elő az ok nélküli verésekről, amikor is korbáccsal, vesszővel vagy biciklilánccal ütötték őket. Beszámoltak szívfacsaró szökésükről, az éjszakai menekülésről a dzsungelben, a nappali rejtőzésről, amíg el nem jutottak a Daloai Mali Egyesülethez, a biztonságba.

Az egyesület tisztségviselői sokat beszéltek a rabszolgaság terjedéséről, és egy új gyermekmunkatörvény elfogadását szorgalmazták a régióban, valamint a jelenlegi törvények szigorúbb betartatását. Elmondták, hogy a rabszolgák vagy megszöknek az ültetvényekről, vagy évekig ott kell dolgozniuk, mielőtt elengedik őket. A szervezet buszokat bocsátott a szökevények rendelkezésére, azokkal vitték őket vissza a családjukhoz. Cserébe csupán adományt kértek a költségeik fedezésére.

Remekül szabott sztori volt, igazi győztes anyag. Néhány nappal azután, hogy megérkeztem Afrikába, cikkek sorozata jelent meg – olyan címekkel, mint „A rabszolgaság íze” – számos Knight Ridder-lapban, köztük a Philadelphia Inquirerben és a San Jose Mercury Newsban. Az interneten olvastam őket abidjani hotelszobámból.

A Knight Ridder történetek ugyan nem voltak olyan drámaiak, mint a brit dokumentumfilmben ismertetettek, ám leírták bennük, hogy több tízezer gyermekrabszolga dolgozhat az elefántcsontparti kakaóültetvényeken, vagyis a legtöbb csokoládészeletet megfertőzte a rabszolgamunka. A cikkek szerint a rabszolgák között voltak kilencéves gyerekek is, akiket rendszeresen és keményen vertek. Egy Aly Diabate nevű fiú történetéről is beszámoltak. Diabate elmondta, hogy még nem volt tizenkét éves, amikor csellel rávették, hogy munkába álljon az egyik ültetvényen. Azt mondta, másfél évig dolgozott ott, és szinte mindennap megkorbácsolták.

Nagyszerűen megírt cikkek voltak, megfűszerezve tanulságos részletekkel és szívszorító idézetekkel. A beszámolók akkora hatást gyakoroltak egy Eliot Engel nevű New York-i demokrata kongresszusi képviselőre, hogy még a képviselőházban is felolvasott egy részletet Aly Diabate történetéből. („Aly alig volt százhúsz centiméter magas, amikor eladták rabszolgának, szinte el sem bírta a kakaóbabbal teli zsákokat. »A zsákok némelyike magasabb volt nálam – emlékezett vissza. – Két ember rakta fel őket a fejemre. És ha nem igyekeztél, megvertek… a verés az életem részévé vált.«”) Engel végül benyújtott egy törvényjavaslat-módosítást, amelyben 250 000 dollárt különítettek el a rabszolgamunka nélkül készült csokoládék szabványos megjelölésére. A ház nagy többséggel megszavazta a módosítást. A Knight Ridder sorozat szerzői később megkapták a 10 000 dolláros Livingston-díjat – ugyanazt, amit az előző évben én is –, valamint a nemzetközi tudósításért járó Polk-díjat, amely a Pulitzer után talán a második legnevesebb újságírói kitüntetés.

A tervem az volt, hogy a Knight Ridderéhez hasonló cikket írok, de miután eltöltöttem egy hetet Elefántcsontparton, kezdtem érezni, hogy a sztori nem igazán az, aminek látszik. Kényelmetlen érzésem támadt a Daloai Mali Egyesület néhány tagjával kapcsolatban. Először is, nem tetszett az egyesület tisztségviselőinek agresszív pénzgyűjtő tevékenysége. Az egyik alelnök, Cisse Samba büszkén mutatott meg nekem egy öt centi vastag újságírói névkártyaköteget, és határozottan állította, hogy mindegyikük „adakozott” az egyesület javára.

Az újságírásban létezik egy nagyon szigorú szabály azoknak az embereknek a megfizetéséről, akiktől idézetek vagy kulcsfontosságú információk származnak: egyszerűen nem teszel ilyet. Ám a másodrendű segítségnyújtók, például az interjúk megszervezői, kulturális összekötők vagy városi idegenvezetők juttatásaival kapcsolatosan már korántsem ennyire egyértelmű a szabály. Az évek során megtanultam, hogy egy jó sztori előásásához gyakran lehet szükség egy megfelelően időzített ajándékra, néhány tenyér megkenésére, egy borsosabb szórakozóhelyi számla kiegyenlítésére. Egy alkalommal Haitin külön fizettem az elektromos generátor bérléséért, felfogadtam egy hivatásos DJ-t, és vettem néhány karton sört is, hogy szórakoztassak néhány embert, akinek a segítségére szükségem volt az anyaggyűjtéshez. Gázában ügyeltem rá, hogy az összes készletet egyetlen boltban vegyem meg, mert engedélyre volt szükségem, hogy interjút készíthessek a tulajdonos tinédzser fiával.

Nem sokkal Daloába érkezésem után a Mali Egyesület Diarra Drissa nevű alelnöke több órát áldozott arra, hogy bemutasson különböző interjúalanyoknak, majd az interjúkba is belehallgatott, és időnként segített a tolmácsolásban. Amikor a nap végén elköszöntem Drissától, nem volt hajlandó kezet rázni velem, ehelyett azt mondta: „Még nem végeztünk egymással.” Kényelmetlen volt a helyzetem, mert Drissát a sztorim egyik forrásának tekintettem, de további bemutatásokat szerettem volna, ezért a világnak azon a részén nagyvonalúnak számító ajándékot adtam neki – 30 dollárt készpénzben, valamint az esőkabátomat, miután egész nap azt nézegette.

Drissa még aznap eljött a hotelbe, és dühösen közölte, hogy nem fizettem neki eleget. Mint mondta, más újságírók sokkal nagyvonalúbbak adakoztak. Nem voltam biztos benne, hogy igazat beszél, és miután nem voltam hajlandó többet fizetni neki, kijelentette, hogy soha többé nem dolgozik velem, majd távozott.

Aznap éjjel az ágyamban fekve ezen az incidensen töprengtem, és gondolatban többször is visszajátszottam a Drissa által leszervezett interjúkat. Valami nem volt rendben velük. A nyelvi akadályokat is figyelembe véve – a munkások többsége csak a bambarát, Mali fő törzsi nyelvét beszélte –, a gyerekrabszolgáktól hallott történetek figyelemre méltó hasonlóságot mutattak. Mintha hiányzott volna belőlük a részletességnek egy szintje. A beszámolók gépiesnek és érzelemmentesnek tűntek a felkavaró élményekhez képest. Akárhogy fogalmaztam meg a kérdéseket, mindegyik válaszban volt valami kis hamis felhang.

Másnap a Mali Egyesület egy másik tisztségviselőjével dolgoztam. Beszélgetést szervezett egy Adama Malé nevű, egykori kakaóültetvényi munkással. Az interjúra az egyesület zsúfolt betonkockájában került sor. Malé egy ponton belekezdett egy kudarcba fulladt szökési kísérlet elmesélésébe, amely néhány hónappal azelőtt történt, hogy az ültetvény tulajdonosa végre elengedte őt.

Tolmácsom szerint Malé a következőt mondta:

– Szökni próbáltam, de elkaptak és megvertek. Amikor elfognak, levetkőztetnek és összekötik a kezed. – Malé ekkor felállt a fapadról, amelyen addig ült, és bemutatta, mit tettek vele: csuklóit összeszorította maga előtt, és enyhén előredőlt, mintha nézne valamit a földön. Ugyanezt az előadást már több fiútól is láttam. – Egy motor ékszíjával ütötték a hátam.

Megkérdeztem, vérzett-e, mire azt felelte:

– Igen, rengeteg vér volt.

Miközben ezt mondta, eszembe jutott egy szúnyogcsípés a jobb kezemen. Napokkal korábban történt, a hüvelyk- és mutatóujjam közötti puha bőrhártyán, és addig vakartam, amíg vérezni nem kezdett. Bár tettem rá antibiotikumos borogatást, elfertőződött, és a lilás-sárgás duzzanatból szivárgott a genny. Trópusi környezetben az ilyesmi megesik.

Ha az én jelentéktelen, gondosan kezelt csípésem ilyen csúnyán festett, csak elképzelni tudtam, milyen lehet, ha valakinek a hátát véresre verik egy ékszíjjal, és nem kap megfelelő orvosi ellátást. A Rabszolgaság című dokumentumfilmben az egyik gyerek elmondta, mi történik ezekkel a sérülésekkel. „Miután megvertek, az egész testedet sebek és vágások borítják. Aztán a legyek megfertőzik a sebeket, így megtelnek gennyel. Munka közben kell meggyógyulnod.”

Udvariasan megkérdeztem Malét, levenné-e az ingét. Durva szövésű oxford szövet inget viselt, nyilván valamelyik segélyszervezet által jutott hozzá. Rám nézett félig lesütött szemével – mindketten kényelmetlenül éreztük magunkat –, majd továbbra is felém fordulva elkezdte kigombolni az ingét. Magas és fájdalmasan vékony fiú volt, szép, finom ujjakkal. Amikor az utolsó gombhoz ért, kibujtatta a karját, és a ruhadarabot gombóccá gyűrve felemelte.

Megkértem, hogy forduljon meg. A tolmácsom fordított, Malé pedig lassan körbefordult. Igazából nem is lepődtem meg. A bőre sima volt, akár a márvány. Nem csúfították karcolások, zúzódások, de még régi sebhelyek apró nyomai sem.

NÉGY

A nyomozók szerint a Longo-gyilkosságok mindegyikére 2001. december 17-én, hétfőn, valamivel hajnal előtt került sor. És akadt egy lehetséges szemtanú is. Egy Dick Hoch nevű férfi látott valakit azon a helyen, ahol a két idősebbik gyerektől megszabadultak. Azon a hétfő reggelen, 04:30 körül Hoch munkába menet a part felé tartott – ő takarította el az emberek autóbejáróiról a tengerpartról odafújt homokot –, amikor megpillantott egy vöröses egyterűt a 34-es országút hídján, az oregoni Waldport városa mellett. Az autó orral kelet felé, a Csendes-óceánnak háttal állt.

Hoch, aki kapcsolatba lépett a seriff hivatalával, miután tudomást szerzett a halott gyerekekről, arra gondolt, hogy az autó talán lerobbant, ezért odahúzódott mellé a kisteherautójával, hogy segítsen. A járműben elmondása szerint egyetlen fehér férfi ült, bár nem lehetett biztos benne, mert az autó belső világítása és a lámpái is le voltak kapcsolva. Hideg reggel volt, alig néhány fokkal fagypont felett, az utcák nedvesen csillogtak az esőtől. Hoch megkérdezte a férfit, szüksége van-e segítségre, de nemleges választ kapott – az idegen állítólag csak azért állt meg, mert felvillant a motorhibát jelző belső lámpa, és ellenőrizni akarta. Hoch továbbhajtott, és a visszapillantóban még látta, hogy a másik autó is elhagyja a hidat.

Christian Longo járműve éppenséggel egy vörösesbarna Pontiac Montana egyterű volt. Longo azon a hétfő délutánon elhajtott a Fred Meyer áruházba, és a munkahely jegyzőkönyve szerint délután 2-től este 11-ig dolgozott. Kedden szabadnapos volt, és délelőttre már vagy százötven kilométerrel északabbra, Portland külvárosában járt.

A gyilkosságok előtti hónapokban a Longo család meglehetősen kaotikus életet élt – az elmúlt hetekben bérelt lakásból hotelszobába költöztek, onnan egy másik hotelszobába, majd végül egy bérlakásba. Azelőtt két hétig sátorban laktak, előtte pedig egy raktárépületben. Az autó a család körüli ritka állandóságot képviselte, belseje hűen tükrözte felforgatott életüket. Később, amikor a rendőrök a házkutatás végrehajtásakor leltárba vették a benne található tárgyakat, a lista tizenkét oldalra rúgott. Volt ott roller, kisautó, plüssállat, cumisüveg, videokazetták – Toy Story 2., Barney: Számok, számok, Hanna-Barbera rajzfilmválogatás –, a hátsó üléshez rögzítve egy lehúzható videoképernyő, kempingfelszerelés, napernyő, diétás pirulák, ajakrúzs, egy gyerekeknek szóló állatkerti könyv, valamint egy felnőtt olvasmány, Lisa Scottoline jogi thrillere az ironikusnak ható Menekülés a törvény elől címmel.

Longo a Portland Wilsonwille nevű elővárosában lévő Town & Country Dodge kereskedéshez hajtott. Az autót a külső parkolóban hagyta, és a hátsó rendszámot kivette a fémkeretből. A michigani rendszámtáblán – Longo és családja évekig ott éltek – a KIDVAN felirat állt. Longo magához vett ezen kívül egy szerszámkészletet, a mobiltelefonját és egy személyes iratokkal teli mappát, majd belépett a Town & Country nagy belső kiállítóhelyiségébe.

A bemutatóteremben némelyik autóban benne hagyták az indítókulcsot, és közülük sok érvényes rendszámtáblával rendelkezett. Longóhoz odalépett egy értékesítő, de a férfi elküldte, azt mondta, nincs szüksége segítségre. Az eladó átment egy másik helyiségbe. Longo korábbi életében egy zöld Dodge Durango tulajdonosa volt, és itt, a Town & Countryban is volt egy zöld, szinte teljesen új Durango. Longo beült, a kulcs ott volt az indítóban. Hihetetlenül megkönnyítették a dolgát. Beindította az autót, és áthajtott a kiállítóterem padlójába épített súlyérzékelőn, ami aktiválta az automata garázsajtót. Az ajtó kinyílt, Longo elhajtott. Senki sem figyelt fel rá.

Amikor a Town & Country munkatársai észlelték a Durango eltűnését, azt hitték, valamelyik ügyfél elvitte egy próbakörre. A rendőrséget csak másnap értesítették – december 19-én, szerdán, azon a napon, amikor Zachery Longo holttestét kihalászták a Lint-lápból.

Miután ellopta az autót, Longo visszahajtott a newporti parton bérelt lakásához. Aznap este karácsonyi partira ment. Az összejövetelt egy olasz étteremben tartották, a 101-es országút túlsó oldalán, a Fred Meyer nagyáruházzal szemben. A vendéglátók a Fred Meyerben működő Starbucks alkalmazottai voltak – Longo is ott dolgozott, amíg három hete fel nem vették a lakásbútor részlegre. Az ajándékozásra Longo egy üvegcse bontatlan parfümöt hozott felesége készletéből.

Longo másnap, szerdán időben beért a munkahelyére, nem késte le a 05:00-ás váltást. Szólt a lakásbútor részleg vezetőjének, Scott Tylernek, hogy felesége és gyermekei elköltöztek, és akkor dolgozik, amikor csak szükség van rá. Ez volt az a nap, amikor együtt vacsorázott Denise Thompsonnal, és elmondta neki, hogy Mary-Jane és a gyerekek Michiganbe költöztek.

Longo ugyanabban a műszakban, öttől délután kettőig dolgozott csütörtökön is. Péntekre a késői, délután háromkor kezdődő műszakra osztották be. Longo általában pontos volt, ezért amikor elmúlt három óra, és még mindig nem érkezett meg, a menedzser megpróbálta otthon felhívni. Senki sem vette fel, és Longo sem került elő.

Mint Longo később elmondta, a késztetés, hogy elszökjön Newportból, a csütörtöki munkanap végén, az edzőteremben támadt fel benne. Éppen odaért, amikor a tornaterem hangosbeszélőjén bejelentették, hogy egy kisfiú holttestére bukkantak a vízben. Megadták a fiú személyleírását, és közölték, hogy egyelőre nem sikerült azonosítani. Longo a hírt hallva megszédült, és a mosdóba sietett. Addig locsolta a vizet az arcára, amíg meg nem nyugodott. Utána két órán át röplabdázott munkahelyi barátaival.

Aznap éjjel nem sokat aludt – a lakásban maradt, megivott néhány sört, és végül a kanapén nyomta el az álom. Másnap kora reggel bepakolta holmija jó részét, valamint a bérleményhez tartozó televíziót és mikrohullámú sütőt a lopott Durangóba, és távozott a városból. Mint utólag elmondta, nem igazán tudta, merre tart, csak olyan helyre akart menni, ahol nem ismerik fel. Keletnek hajtott, az 5-ös államközi út felé, de Newporttól körülbelül nyolcvan kilométernyire eszébe jutott, hogy péntek van – fizetésnap a Fred Meyerben. Megfordult, visszasietett Newportba, felvette a 230 dolláros csekket, beváltotta, és újra nekivágott az útnak.

Az államközit elérve nem tudta, hogy északra menjen, Seattle felé, vagy délre, San Francisco irányába. Rákanyarodott az első, déli felhajtóra. Mint későbbi vallomásában elmondta, minél messzebbre került Newporttól, annál jobban érezte magát, ezért sokáig vezetett, maga mögött hagyta a Kaszkádok láncait, a Klamath Nemzeti Parkot és a Sacramento völgyét. Csaknem ezer kilométer megtétele után, Sacramentónál lekanyarodott az autópályáról. Leparkolt egy lakóövezetben, és a Durangóban aludt.

Szombat dél körül érte el San Franciscót, körülbelül akkor, amikor a búvárok megtalálták Sadie nevű lányát a Lint-láp fenekén. Megállt egy könyvesboltnál, vett egy turistakalauzt, benne a legolcsóbb San Franciscó-i hotelekkel, és egy másikat a helyi kempinglehetőségekkel. Úgy döntött, kivesz egy szobát két éjszakára – összesen 44 dollárért – a Fort Mason Youth Hostelben, a Mariana városrész szomszédságában. Két napja nem evett rendesen, ezért meglátogatott egy Safewayt, ahol vett bagelt, ramenlevest, cheddar sajtot és Triscuit kétszersültet, majd a szálló konyhájában elfogyasztotta őket.

Az út során fizetése csaknem felét elköltötte üzemanyagra, bankbetétje pedig nem volt. Tudta, hogy napokon belül elfogy a pénze. Másnap reggel – december 23-án, vasárnap – kitöltött egy felvételi lapot a Union Street-i Starbucksban. Addigra Denis Thompson már kapcsolatba lépett a newporti rendőrséggel, és azonosította a holttesteket. Longót a szövetségi hatóságok gyilkosság gyanúja miatt keresték.

A San Franciscóban kitöltött Starbucksbeli jelentkezési lap később az FBI birtokába jutott. Longo ráírta a teljes nevét – Chris M. Longo –, társadalombiztosítási számnak pedig a 315-02-4297-et adta meg, ami pontos is volt, eltekintve a legutolsó számjegytől. Referenciának a Fred Meyer Starbucks menedzserét adta meg, és értesítési telefonszánként a saját mobilszámát írta be. A Union Street-i Starbucks menedzsere azt mondta, néhány napon belül valószínűleg tud neki munkát adni.

A szállásra visszaérve átböngészte az újságok címoldalait. Megnézte az Oregonian weboldalát, és látta a szalagcímet a két holttest megtalálásáról a Lint-lápban. Rákattintott, és megpillantotta fia retusált fotóját.

Longo kimenekült a szállóból, beült a Durangóba és elhajtott. Egy idő múlva megállt, és elmondása szerint úgy zokogott, ahogy addigi életében még soha. Úgy döntött, nem megy vissza a szállóba, mert nem akart emberek között lenni. Ehelyett kihajtott a partra Presidiónál, a Golden Gate híd árnyékában. Csak ült az autóban, próbált bátorságot gyűjteni. Azt tervezte, hogy kisétál a híd közepére és leugrik. Órákig időzött ott, elképzelve, ahogy a mélybe veti magát. Ám képtelen volt megtenni. Még az autóból sem szállt ki.

Aznap éjjel egy mellékutcában parkolta le a Durangót. Törülközőkkel és ingekkel elfedte az ablakokat, átmászott a hátsó ülésre, betakarózott a bőrdzsekijével, és megpróbált aludni. Reggel a Golden Gate park mosdóját használta, aztán áthajtott az állatkerthez, és a nap legnagyobb részében az Afrika negyed egyik félreeső pontján üldögélt. Aznap este, karácsony előestéjén egy meredek utcán állt meg éjszakára. Később elmondta, hogy hallotta az egyik emeleti lakásból a karácsonyi mulatság hangjait – valaki zongorán játszott, és az emberek karácsonyi dalokat énekeltek.

Karácsony napján, kedden Longo ott hagyta a Durangót, és sétált egyet. Majdnem minden zárva volt, kivéve egy mozit. Vett egy jegyet és megnézte az Alit. Amikor vége volt a filmnek, még nem akart indulni, ezért megnézte még egyszer. Aztán továbbállt. Talált egy nyitva tartó Walgreens gyógyszertárat, bement és céltalanul kószált a sorok között. Utána folytatta a sétát. Egy kínai étteremnél rendelt egy levest elvitelre, visszament az autóhoz, és ott fogyasztotta el.

Szerdán egész nap a városban furikázott, és végül egy Lands End nevű parkban találta magát. Néhány kilométeren át követett egy keskeny utat, és eljutott a Csendes-óceánra néző sziklaszirtekig. Leült a szikla peremére, lelógatta a lábát, és ismét szeretett volna véget vetni az életének. Felállt, hátrált néhány lépést, és kirohant a meredély széléig, de nem tudta rávenni magát az ugrásra.

Másnap – december 27-én, csütörtökön – az FBI-ügynökök rábukkantak a várt nyomra. Aznap reggel a Union Street-i Starbucks menedzsere úgy döntött, ellenőrzi a Longo jelentkezési lapján szereplő adatokat. Felhívta a newporti Fred Meyer áruházat, és az egyik ottani dolgozó Longo neve hallatán azonnal értesítette a rendőrséget. A rendőrség szólt az FBI-nak, az FBI pedig a Starbucks vezetőivel közösen tervet készített Longo csapdába ejtésére.

Közben Longo arra a következtetésre jutott, hogy el kell hagynia az Egyesült Államokat. Szerda délután, egy nappal azelőtt, hogy az FBI kezébe jutott a Starbucks jelentkezési lapja, elhajtott egy Kinko’s üzletbe, és az interneten helyet foglalt egy repülőjáratra a mexikói Cancúnba. A jegy aznap estére szólt, és egy hónap múlva kellett visszatérnie. Saját neve alatt intézte a foglalást, és egy olyan hitelkártyaszám felhasználásával fizetett, amelyet még hetekkel korábban vágott zsebre, amikor a Fred Meyer pénztárainál dolgozott.

Az FBI azt tervezte, hogy a Union Street-i Starbucksban kapja el Longót. A Starbucks hagyott egy üzenetet Longo hangpostafiókján, és kérte, hogy december 28-án, pénteken jöjjön be állásinterjúra. Bár Longo nem hívta vissza, aznap reggel több FBI-ügynök is elvegyült a vendégek között. Eljött az interjú ideje, majd el is múlt. Longo nem bukkant fel.

Az FBI elkésett: Longo már elhagyta az államot. A repülőjegy lefoglalása után a San Franciscó-i repülőtérre hajtott. Útközben beadta egy zálogházba a newporti bérlakásból ellopott mikrohullámú sütőt és televíziót, a kettőért összesen 90 dollárt kapott. A repülőtéren gond nélkül átjutott az utasfelvételen, és felszállt az American Airlines 408-as, dallasi járatára. Dallasban töltötte az ékszakát, majd másnap reggel továbbment a kora reggeli cancúni géppel. Korábban már négyszer járt Mexikóban, mindig Mary-Jane-nel, két alkalommal a gyerekeket is vitték. Mint később elmondta, beszédes utasnak számított, de ezúttal egyik gépen sem társalgott senkivel.

Amikor Longo nem jelent meg a Starbucks-interjún, az FBI taktikát váltott. Úgy döntöttek, a média bevonásával országos körözést adnak ki ellene. Charles Mathews, az oregoni FBI vezető az NBC Today és CNN Live Today műsoraiban ismertette a Longo elleni vádakat, és a lakosság segítségét kérte. Azt mondta, Longo talán egy KIDVAN rendszámú, zöld Dodge Durangót vezet.

Több száz hívás érkezett, még Floridából és Iowából is telefonáltak, sokan azt állították, látták a rendszámot. Ám valódi segítséget senki sem adott – KIDVAN rendszámot legalább huszonöt államban regisztráltak. Longo szülei, az Indianában élő Joy és Joe Longo nyilatkoztak a sajtónak, a médián keresztül könyörögtek Christiannak, hogy adja fel magát. Longóhoz sosem jutott el a kérésük.

Január 6-án, kilenc nappal a kudarcba fúlt Starbucks-akció után megtalálták a Dodge Durangót. Két San Franciscó-i rendőr vette észre egy repülőtéri garázsban. A járműben találtak egy laptopot, egy mobiltelefont, egy doboz Triscuit kétszersültet, egy kevés cheddar sajtot, két üres borosüveget és egy KIDVAN rendszámot, amelyet a szökevény fel sem tett az autóra.

Longót az elkövetkező napokban felvették az FBI tízes körözési listájára, és bemutatták az America’s Most Wanted tévéműsorban, a következő jellemzéssel: „Kifejezetten megnyerő, nagyon okos és számító ember. Képes nagyon gyorsan eltűnni.”

Az FBI 50 000 dollárt ajánlott fel a nyomravezetőnek, de az ügynökség ugyanakkor azt is bejelentette, hogy Longo minden valószínűség szerint a mexikói Cancún üdülőövezetébe távozott. Mexikó keleti felében szétküldték a spanyol nyelvű körözési plakátokat, de a hivatal is elismerte, hogy valójában senki sem tudja, hol lehet.

ÖT

Miközben Adama Malé az elefántcsontparti Daloa egyik apró helyiségében állt, hibátlan bőrű hátát felém fordítva, hirtelen belém hasított a felismerés. Nem vagyok természetemnél fogva szkeptikus, hajlamos vagyok elhinni, amit az emberek mondanak, de egyértelmű volt, hogy itt valami nincs rendben. Abban a pillanatban taktikát váltottam – már nem a rabszolgákat kerestem, hanem a hazudozókat. És így, mintha csak egy kódot törtem volna fel, egyszeriben értelmet nyert minden.

– Hol vannak a forradásaid? – kérdeztem Malét.

Az ifjú felém fordult, szégyenlősen sütötte le a szemét.

– Eltűntek – mondta, és visszavette az ingét.

A Mali Egyesület épülete körül fél tucat másik fiú is lebzselt, az árnyékban csapkodták a legyeket. A legtöbbjük szintén azt vallotta, hogy megverték őket, néhányuk csupán napokkal korábban szökött meg az ültetvényekről. Odamentem hozzájuk.

– Valamelyikőtök meg tudná mutatni a verés közben keletkezett sérüléseket? – kérdeztem.

Senki sem jelentkezett.

– Nem kell nagy seb, elég egy kis forradás is – ütöttem tovább a vasat.

A fiúk a fejüket rázták.

– Mindegyik begyógyult – magyarázta az egyik.

Ekkor Adama Malé szólalt meg:

– A barátomat is megverték, rajta vannak sebek.

– Hol van?

– Még az ültetvényen dolgozik.

– Oké – mondtam –, látogassuk meg.

– Mikor? – kérdezte Malé.

– Most azonnal. – Rendelkezésemre állt egy bérelt autó sofőrrel.

– Nem, most nem tudjuk. Hazautazott.

Még aznap elbeszélgettem egy újságíró kollégámmal, egy Párizsban dolgozó filmrendezővel, aki a brit dokumentumfilm francia változatához keresett anyagot. Nils Tavernier-nek hívták. Elmondta, hogy már tucatnyi interjút rögzített, és sok szomorú történetet hallott. Megkérdeztem tőle, nem érezte-e úgy, hogy a történetek ismétlődnek, mire elismerte, hogy bizonyos tekintetben tényleg ez a helyzet. Beszámoltam neki Adama Maléról, és arról, hogy nem voltak sebhelyek a hátán. Megkérdeztem, lefilmezett-e bárkit, aki bizonyítékot tudott mutatni a korbácsolásokról.

Kérdésemmel láthatóan zavarba hoztam. Egy ideig hallgatott, talán megpróbált visszaemlékezni minden felvett jelenetre. Én csupán néhány hete voltam Afrikában, ő viszont az elmúlt évben ide-oda utazgatott Párizs és Elefántcsontpart között. Végül határozott választ adott.

– Soha nem láttam bizonyítékot a korbácsolásra – jelentette ki.

A Rabszolgaság című dokumentumfilmben valóban volt egy fiú, aki szörnyű sebhelyeket viselt a nyakán, a felsőtestén és a karján. A film szerint néhány hónapja mentették ki egy kakaóültetvényről. A fiú forradásait többször is bemutatták – gyakran korbácscsattogással aláfestve –, de más sebeket nem lehetett látni.

Sokat gondolkodtam azon az egyetlen megvert gyereken. A forradásai számomra azt bizonyították, hogy egy megkorbácsolt fiú sérülései még hónapok múltán is borzalmas és összetéveszthetetlen látványt nyújtanak. Nem tűnnek el csak úgy. Ez viszont arra utalt, hogy a Daloai Mali Egyesület által toborzott interjúalanyok hazudtak. Talán arra képezték őket, hogy ilyen történeteket meséljenek. Lehetségesnek tartottam, hogy ezzel a módszerrel akarták erős alapanyaggal ellátni a sajtót, mert így még több újságíró érkezik hozzájuk. Mindenkitől kérnek valamilyen adományt, és a történetek további adakozásra buzdítanak. Hatékony módszer volt ez a Mali Egyesület számára a pénzgyűjtésre. Rájöttem, hogy ha valóban ez az igazság, akkor az a fajta bántalmazás, amit a brit dokumentumfilmben mindennaposnak állítottak be, valójában meglehetősen ritka. Sőt, talán alig van rá példa.

Saját szememmel kellett látnom az ültetvényeket. A Times újságírójaként szerencsésnek érezhettem magam, mert bőséges költőpénz állt rendelkezésemre, és akár heteket is áldozhattam a sztorim bebiztosítására. A legtöbb újságíró nem volt ilyen kedvező helyzetben. Nagyon szűk költségkerettel rendelkeztek, és még szűkebb határidővel. Elefántcsontpart kakaóültetvényei sűrű dzsungellel borított területeken feküdtek, amelyeket csak nagyon nehezen és drágán lehetett megközelíteni. Sokkal logikusabbnak, idő- és költségkímélőbbnek tűnt a Daloai Mali Egyesületre bízni a logisztikát.

Én viszont béreltem egy négykerék-meghajtású terepjárót, tapasztalt sofőrrel. A tolmácsommal is szerencsém volt, tökéletesen beszélt angolul. Magunk mögött hagytuk Daloa városának töredezett aszfaltját, és nekivágtunk a döngölt földutaknak. Sárból összetapasztott kunyhók, banánfák és olyan fiatalemberek mellett haladtunk el, akik a parittyával levadászott bozótpatkányok húsát kínálták eladásra.

Aztán elértük a dzsungelt. Az út itt már alig volt több széles gyalogösvénynél, nyomokat legfeljebb a kerékpárok hagytak. A fű magasabbra nőtt az autónál, és mindkét oldalról átívelt az út fölött, természetes alagutat formálva. Több mint egy órán át lapítottuk a füvet az autó kerekeivel. A talajt itt mintha vörösre festették volna, akár a ruhaszövetet; mindenfelé termeszbolyok éles körvonalai törtek az ég felé.

Az Elefántcsontparton lévő kakaóültetvények többnyire kicsi, egyedi tulajdonban lévő létesítmények. A becslések szerint körülbelül hatszázezer van belőlük, némelyik teljesen elszeparált kis sziget a roppant zöld tengerben. Addig hajtottunk az ösvényen, amíg autóval járhatatlanná nem vált, aztán gyalog folytattuk utunkat az ültetvények felé, amelyek gyakran két-három kilométerre vannak egymástól, közöttük a háborítatlan vadonnal. A tolmácsommal órákon keresztül gyalogoltunk, minden megállásnál készítettünk néhány interjút. Este tértünk vissza Daloába, majd másnap reggel, egy másik úton újra nekivágtunk. A hét jó része ingázással telt.

A brit dokumentumfilmben a Daliai Mali Egyesület elnöke, egy Diabe Dembele nevű középkorú férfi a következőt mondja:

– Az ültetvényeknek legalább a kilencven százalékánál lehet találkozni rabszolgatartással.

Körutam során több mint huszonöt ültetvényt látogattam meg. Próbáltam bejelentés nélkül érkezni, hogy senkinek se legyen ideje semmit elrejteni. Több mint hatvan munkással beszéltem, akiket mind a környező országokból hoztak ide dolgozni. Egyikük bevallotta, hogy még csak tizennégy éves, egy másik tizenhat, a többi munkás pedig – kivéve az ültetvénytulajdonosok gyerekei – azt mondta, elmúlt tizennyolc.

A hatvan-egynéhány munkás közül, akikkel beszéltem, egyik sem említette, hogy megverték. Nem látszottak betegnek vagy sebesültnek, bár az egyik munkás megvágta a lábát a bozótvágó késével, és csak egy mocskos rongyot kötött a sebre. Néhányan elismerték, hogy honvágyuk van, szeretnének jobb ételt, esetleg könnyebb munkát, de egyikük sem mondta, hogy félne, vagy hogy szökést tervezne. Néhányan hallottak pletykákat verésekről, de sosem látták saját szemükkel, hogy egy munkást – legyen bármilyen korú – megkorbácsoltak volna. Az érkezésem előtt néhány héttel megjelent egy cikk a Chicago Sun-Timesban, amelyben egy mali diplomatát idéztek: „Alig lehet olyan gyerekkel találkozni, aki nincs összeverve”, nyilatkozta.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy az ültetvényeken uralkodó állapotokat akár a legkisebb mértékben is megfelelőnek lehetne ítélni. Több munkás alszik egy szobában, a szivárgó, sártéglából épített kunyhók csupasz padlóján. Amikor először pillantottam meg egy ültetvény lakóhelyiségét, azt hittem, csirkeólat látok. Az áram nem volt bevezetve, a főként kukoricalisztből készült ételek nem elégítették ki a dolgozók táplálkozási igényeit. A munkások rongyos ruhát és szakadt lábbelit viseltek. Nem volt módjuk elhagyni az ültetvényt, és beutazni a városba, vagy iskolába járni.

A meglátogatott ültetvények többségénél azonban a tulajdonos családja is ugyanazt ette, és ugyanolyan körülmények között élt, mint a munkások. Általában az ő gyerekeik sem jártak iskolába, ugyanúgy a földön aludtak, kukoricalisztet ettek, és napkeltétől alkonyatig dolgoztak. A család férfi és fiútagjai a földeken robotoltak, a nők és a lányok pedig tűzifát aprítottak, lisztet őröltek és főztek. Az élet mindenki számára ugyanolyan kemény és rövid volt.

Több ültetvénytulajdonossal is hosszas beszélgetést folytattam. Meséltek a „kerítőknek” nevezett emberekről, akik szegény munkásokat toboroztak Maliban és más államokban az elefántcsontparti kakaóültetvényekre. Igen, valóban fizettek a kerítőknek a munkásokért, és igen, ezt a pénzt a munkások béréből vonták le. Nagyon nyíltan beszéltek ezekről a tranzakciókról, két tulajdonos még a számlakönyvét is megmutatta.

Megtudtam, hogy a legtöbb munkás havi fizetést kap, 10 000 közép-afrikai frankot, ami körülbelül 14 dollárnak felel meg. A toborzási ár visszafizetéséért általában három hónapot kellett dolgozniuk. Így az első évi fizetés kilencszer tizennégy, azaz 126 dollár volt. Ez jóval több pénz, mint amit az emberek többsége Maliban megkeres. A munkásokat évente egyszer fizették ki, ősszel, amikor a kakaóbabot eladták – a tulajdonosok többsége is csak ilyenkor jutott pénzhez. Ha egy munkás kilépett vagy elszökött a teljes év letelte előtt, semmit sem kapott. A dolgozók az év végén foghatták a fizetésüket és távozhattak, vagy leszerződhettek még egy évre.

A tulajdonosok elismerték, hogy ha a kakaótermés rothadás vagy aszály miatt elveszett, akkor az ültetvény abban az évben nem termelt bevételt, és a munkásokat valószínűleg nem tudták kifizetni. Találkoztam két munkással ugyanarról az ültetvényről, akik azt mondták, már egy éve és kilenc hónapja dolgoznak, de még nem kaptak pénzt. Siaka Traorénak és Ibrahim Malénak hívták őket. Elmondták, hogy az első évben nem volt termés, ezért vállaltak egy másodikat is, mert reménykedtek benne, hogy ez az év jobb lesz, és nem akartak üres kézzel hazatérni.

Találkoztam ennek az ültetvénynek a tulajdonosával is. Suttogó hangon megerősítette, hogy a termés elhalt. A férfi legtöbb foga hiányzott, a háza teteje félig beomlott, kisfia hasa felpuffadt. Rövid beszélgetésünk közben a gyermek ott ült mellettünk a sáros földön meztelenül, és üvöltött.

Egy másik, Touré Fakourou nevű ültetvénytulajdonos figyelmesen hallgatta a tolmácsomat, amikor a rabszolgatartással kapcsolatos vádakról, a brit filmről és az elefántcsontparti kakaó lehetséges nemzetközi bojkottjáról beszéltem.

– Itt nem rabszolgaságról van szó – közölte, miután befejeztem –, hanem szegénységről.

Daloába visszatérve felkutattam azt az embert, aki tolmácsként dolgozott a Rabszolgaság dokumentumfilm készítésénél. Michel Oulainak hívták, bár mindenki csak az álnevén ismerte: Vincent Deh. Egy Notre Voie (A mi utunk) nevű helyi lapnak írt már kilenc éve. Harminchat éves volt, és kiválóan beszélt angolul. Magammal vittem a film egy másolatát; Deh azt mondta, még nem látta. Deh egyik barátjának volt egy régi videolejátszója és egy televíziója, ezért elhajtottunk a házához, és együtt megnéztük a filmet.

Dehet, aki az egyik jelenetben látszik is, teljesen lenyűgözte a felvétel, de amikor azt mondtam neki, hogy ezt igazságként kellene elfogadni, rövid gondolkodás után azt felelte: „túlzás”. Ennek ellenére nem úgy tűnt, mint akit különösebben zavar a dolog. Azt mondta, feltételezte, hogy így készülnek a dokumentumfilmek – hogy az emberek figyelmet szenteljenek a munkádnak, időnként túloznod kell.

Közöltem Deh-vel, hogy problémákba ütköztem, amikor olyan munkást akartam találni, akit megvertek. Megkérdeztem tőle, hogy amíg a dokumentumfilmen dolgoztak, általánosnak látta-e a filmen bemutatott bántalmazásokat.

– Nem – felelte –, soha nem láttam bizonyítékát, hogy akár egy embert is rabszolgaként tartanának.

Mint mondta, megjegyzésével a túlzásról csupán udvariasan akarta érzékeltetni, hogy a film nem az igazságot ábrázolja.

Rákérdeztem a film egyik legerősebb jelenetére, amelyben egy fiatal munkás belenéz a kamerába, és azt mondja, azok az emberek, akik csokoládét esznek, „az ő húsát eszik.” Visszatekertük a szalagot, és Deh újra megnézte a részletet, majd közölte, hogy a fiú kijelentése nem lehet őszinte. Jól emlékezett arra az időszakra, amikor együtt dolgozott vele, és azt állította, a fiú – akárcsak a munkások többsége – nem értette az összefüggést a kakaószüret és a csokoládéevés között. A legtöbben azt sem tudták, mi az a csokoládé. Deh szerint valaki a fiú szájába adta a szavakat, és utasította, hogy mit mondjon.

Miután beszéltem Deh-vel, fogtam a sofőröm és a tolmácsom, és északra indultam, át a határon, Maliba. A változás meglepő volt. Itt, a Szahara peremén a föld kiszipolyozottnak és színtelennek látszott; a kukorica alig nőtt térdmagasságig július 4-ére, amit történetesen éppen Maliban töltöttem. Mindent elleptek a koldusok. Amikor kinyitottam egy szardíniakonzervet, gyerekek hordája akaszkodott rám, könyörögve, hogy megihassák az olajat. Odaadtam a dobozt az egyik fiúnak, akit a többiek azonnal ütlegelni kezdtek, és az olaj szétfolyt a földön.

Az első nagyobb város a határ mali oldalán Sikasso volt. A Save the Children segélyszervezet kanadai részlege nem sokkal előtte nyitott rehabilitációs központot a városban, hogy segítsen a nyugat-afrikai gyermekrabszolgák pszichológiai problémáin. A létesítményt Horon Sónak, Szabadság Központnak hívták. Egy fehérre meszelt, stukkóval díszített házban, a város egyik legszebb épületében rendezkedtek be. A fiatalabb fiúk közül, akik végeztek a munkával a kakaóültetvényeken, sokat busszal szállítottak Elefántcsontpartról a Horon Sóhoz; némelyik ilyen utat a Daloai Mali Egyesület fizette. A fiúk általában öt napig maradtak, a központban aludtak és ettek, elbeszélgettek a tanácsadókkal. Amikor ott jártam, a Horon So igazgatója egy harmincöt éves pszichológus volt, Ibrahim Haidara. Néhány hónappal később kilépett a szervezetből.

Haidara egy este a hotel udvarán találkozott velem. Grillezett csirkét rendeltünk, megittunk néhány kólát, és hosszasan elbeszélgettünk. Haidara Franciaországban született, de mali ősöktől származott – apja Timbuktuból, Mali középső részéből települt át. Kifejezően és nyíltan beszélt, bármiféle látható hátsó szándék nélkül. Soha nem kért tőlem pénzt.

– Nem fogadom el a „rabszolga” kifejezést ezeknek a kölyköknek a jellemzésére – mondta. – Senkin nem láttam bántalmazás jeleit azok közül, akik visszajöttek. Esetleg néhány kisebb vágás a bozótvágó késtől, de semmi más. Szinte minden gyerek önként akart menni. A buszállomások körül őgyelegtek, és várták a kerítőket, hogy átvigyék őket a határon. Számukra Elefántcsontpart maga a paradicsom.

Mint elmondta, a legtöbb fiú hozzászokott a mezőgazdasági munkához. A családi földeken dolgoztak, de a munkájukért nem kaptak pénzt. Maliban nagyon kevés a fizető munka, Elefántcsontparton viszont van lehetőség, a fiúk ezért kelnek át a határon. Ez a helyzet, mióta létezik a határ.

– A gyerekek általában azért hagyják el a szülőfalujukat, hogy megkapjanak valamit, amire vágynak. Nyilván olyasmire vágynak, ami nincs nekik. A fiúk kerékpárt, rádiót, jó ruhát szeretnének. Kosárcipőt. Ismerik az összes márkanevet. Nike kosárcipőt szeretnének. Ez az álmuk. – Haidara elmondta, az ő munkájuk az volt, hogy megtanítsák a munkásoknak, miért érdemes Maliban maradniuk, a családjukkal, és elősegíteni saját országuk fejlődését.

Másnap elvitt találkozni Aly Diabatéval, azzal a fiúval, akit a Knight Ridder-sorozatban bemutattak, és akinek a történetét felolvasták az amerikai képviselőházban. Diabate másfél évet töltött egy ültetvényen, majd egy hetet a Horon Sóban, és most visszatért a falujába, amely voltaképpen néhány szétszórtan álló kalyiba volt egy barna vizű folyó mellett, a mali dombvidéken.

A Knight Ridder-cikk szerint „ritka volt az olyan nap”, amikor Diabatét nem verték meg „biciklilánccal vagy a kakaófa ágával.” Amikor személyesen beszéltem vele, egészen más történetet hallottam, talán mert nem ellenőrzött minket a Mali Egyesület – nem úgy, mint amikor a Knight Ridder újságírója készített vele interjút –, és úgy érezte, szabadabban beszélhet. Akármi is volt az ok, Diabate meséje nagy változásokon ment keresztül. Azt mondta, tapasztalt ugyan némi fizikai bántalmazást – kapott egy pofont, vagy az ültetvénytulajdonos testvére ököllel megütötte –, de ez csak egy vagy két alkalommal esett meg. Ami a napi korbácsolást illeti, arról csak annyit mondott:

– Nem, sosem korbácsoltak meg minket.

A Knight Ridder-cikk szerint Diabate tizennégy éves volt, fiatal kora a sztori egyik fő elemét képezte. Alig egy hónappal a cikk megírása után látogattam meg őt, és rákérdeztem a korára.

– Nem tudom, hány éves vagyok – felelte. Tolmácsom megkérte, hogy tippeljen, mire a következő választ kapta: – Körülbelül tizenkilenc.

Vagyis ha a becslése helyes, akkor nem tizenkettő, hanem tizenhét éves volt, amikor felvették dolgozni az ültetvényre. Ránézésre nem volt könnyű megállapítani a korát – az a fajta gyermekarca volt, ami egy külső szemlélő számára sokkal fiatalabbnak láttatja valós koránál, bár a karja és a válla izomzata inkább vallott felnőttre.

Egy nappal a beszélgetésünk után visszatértem Abidjanba. Ott meglátogattam az ENSZ Gyermekalapjának helyi irodáját egy toronyházban, és találkoztam egy Levander Degre nevű tisztviselővel. Az UNICEF figyelemmel kísérte a gyermekmunkát a régióban, és számos jelentést készített ebben a témakörben. Degre szintén azon a véleményen volt, hogy a rabszolgasztorit eltúlozták.

– A jelentéseinkben soha nem használtuk a „rabszolgaság” kifejezést – mondta.

Megkérdeztem tőle, hogy akkor a Daloai Mali Egyesületnél lévő fiúk hazudtak-e nekem, mire nevetett, és visszakérdezett, hogy olvastam-e cikkeket az úgynevezett Rabszolgák utcájáról. Természetesen olvastam, a cikk egy piacról szólt Abidjanban, ahol rabszolgákat adtak-vettek.

– Ha ad nekem ezer frankot (körülbelül 1,4 dollár), akkor adok magának egy rabszolgát – mondta Degre. – Itt minden a kereskedelemről szól. Ha valakinek pénzt kínál egy rabszolgáért, az mutat magának egy rabszolgát. Az utcán élő fiúk ravaszak. Elviszik az unokatestvérükhöz és azt mondják: „Tessék, itt egy rabszolga.” Annyi rabszolgát szereznek, amennyit csak akar.

Három, Afrikában töltött hét után rájöttem, hogy megvan a sztorim. Ha az ember meghallgatta a Mali Egyesület bizonyos tagjait, figyelt, és a megfelelő módon értelmezte a hallottakat… akkor rájöhetett, hogy valóban rabszolgatartásról volt szó. Nyugat-Afrika a világ egyik nagyon szegény szeglete; ha az újságírók jó pénzt fizetnek azért, hogy rabszolgákat lássanak, a Mali Egyesület egyes tagjai készséggel előteremtették őket számukra.

Én azonban a valódi problémáról szerettem volna írni; a szegénység ördögi, nyomasztó köréről, és mindarról a szenvedésről, amit fiatal emberek képesek kiállni, hogy egy kis pénzhez jussanak. Ugyanakkor azt is el akartam magyarázni, hogyan generálja a média a félreértéseket, és hogy a segélyszervezetek miként állandósítják ezeket a tévedéseket. Be akartam mutatni, hogy a valóság helyett időnként azt látjuk, amit látni szeretnénk. Nem ez volt az a sztori, amiért idejöttem, ráadásul nem is tűnt különösebben szenzációsnak, de a maga csendes módján ugyanolyan fontosnak éreztem. Ezért összecsomagoltam a holmim és hazautaztam.

Vázoltam az elképzelésemet Ilena Silvermannek, szerkesztőmnek a New York Times Magazine-nál. Izgatott voltam a kilátások miatt; úgy gondoltam, ebből lehet írni egy intelligens, mély betekintést engedő, új megközelítésű cikket. Silverman azonban közölte, nem különösebben érdekli egy újabb olyan sztori, amelyikben pellengérre állítják a médiát. Nem szerette volna, ha igazságtalan módon kárt okozunk a humanitárius szervezeteknek. Azt javasolta, tálaljam valamivel elfogadhatóbb formában az információkat, esetleg egyetlen fiú történetének részletes elmesélésével. Készíthetnék bensőséges portrét valamelyik munkásról, amivel ügyesen éles határvonalat húznék a rabszolgaság és a szegénység közé.

– Meg tudod ezt oldani? – kérdezte.

Afrikában szinte végig azzal töltöttem az időmet, hogy megpróbáljam bizonyítani: a sztori, amiért odaküldtek, nem is létezik. Ám a szerkesztőm állítása szerint egy sztori hiányának bizonyítása önmagában még nem sztori. Igazat kellett adnom neki. Elképzelése az egyetlen fiú történetéről sokkal kevésbé tűnt bonyolultnak, mint az enyém, és lehetővé tette egy mélyreható cikk megírását.

Csakhogy Nyugat-Afrikából hét időzónán repültem keresztül egy sztori megírása miatt, és most arra kértek, hogy egy teljesen másikon dolgozzam, ugyanabból az anyagból. Valahol mélyen már akkor tudtam, hogy nem leszek képes eleget tenni szerkesztőm