Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Annabel Monaghan: Summer Romance

Copyright © 2024 by Annabel Monaghan

All rights reserved.

Borító © Sandra Chiu

Hungarian translation © Widder Zsuzsanna, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6821 26 3

Anyának, Joanynak,
aki most is olyan közel van hozzám,
mint a lélegzetem

1.

A sok szart néha csak be kell hajítani a kamrába. A lisztet, a csicseriborsót, az Oreót, mindent. Be kell vágni az egészet, és rácsukni az ajtót. A gyerekeink időnként verekszenek, vagy épp egy filctoll hever a földön kupak nélkül az egyetlen jó kanapénk és a kutya között; ilyenkor nincs idő szisztematikusan kicsomagolni a cuccokat. Van, hogy rögtönözni kell. Ilyesmit az ügyfeleimnek sosem mondok. Becsszóra hiszek a feladatok szerinti élelmiszertárolásban. Sütés, nassolás, reggelizés… Az elmúlt években azonban rájöttem, hogy ezt mind egyszerre csinálom. Ráadásul egy koszos tréninggatyában. Kezdek rádöbbenni, hogy nincs már elég felcímkézett befőttesüvegem, amibe beleférne az egész zűrös életem.

Nem titok: megrekedtem. Nem is kicsit. Várakozó pályán vagyok, mint egy túl nagy ködben leszállni próbáló repülő. Itt is vagyok, meg nem is. Férjnél is vagyok, meg nem is. Az Instagram úgy véli, komolyan kell vennem az öngondoskodást, hogy megint teljes életet élhessek. Rászállt a kortizolszintemre, meg hogy milyen mélyre megyek a meditációban, de én tuti biztos vagyok benne, hogy ez valami nagyobb meló lesz, mint a magnéziumos lábfürdő, amit egész héten nyomatnak a hírfolyamomban. Ma van anya halálának második évfordulója, mely egyszersmind egyéves évfordulója annak, hogy Pete bejelentette: a továbbiakban nem kíván házasságban élni. Pete mentségére legyen mondva, hogy sosem emlékezett a fontos dátumokra.

Aznap reggel bánattól sújtva ébredtem. A naptárnak nem kellene ilyen hatással lennie ránk; semmi különleges nincs abban, hogy eltelt háromszázhatvanöt nap. Lehetett volna szökőév is, és akkor lett volna még egy teljes napom a szétesésig. Előző este elhatároztam, hogy reggelire anya-féle csokis zabkekszet fogok készíteni. Ilyesmiket csinált ő is mindig – próbálta megtörni az élet egyhangúságát valami vicces, váratlan dologgal. Meg akartam mutatni a gyerekeimnek, hogy a jókedv mindig velünk marad.

Kint hagytam a vajat a pulton, hogy reggelre megpuhuljon, és felkeltem hatkor, hogy hozzálássak a sütéshez. Június vége volt, akárcsak most, a nap már odafenn járt. A billegő kupac bontatlan levelet betettem a mosogatóba, hogy helyet csináljak anya konyhai robotgépének. Krémesre kevertem a vajat a cukorral, és egy külön edényben összeraktam a lisztet, a szódabikarbónát és a fahéjat. Mire hozzáadtam a három csésze zabpelyhet, már sírtam, pizsamám ujjával törölgetve a könnyeimet. Igazán hihetetlen, mennyi zabpehely van ebben a receptben – ettől valamiért még inkább hiányzott anya.

Így talált rám Pete. Hátamat az érintetlen postai küldeményekkel teli mosogatónak támasztottam, és potyogtak a könnyeim a nagy kiszerelésű Costcós zabpelyhes dobozba.

– Jézusom, Ali – mondta. Ez volt a szavajárása.

De a hangja most nem dühös volt, mint amikor nem talált tiszta inget, vagy a fél pár öltönycipője csipsszel megtömve a kanapé alatt dekkolt. Még csak nem is szarkasztikus, mint amikor a ferde toronyként düledező papírhalmazra mutatva megkérdezte, mit csináltam egész nap. Ez már csak egy halk „Jézusom, Ali…” volt, mintha már arra se lenne energiája, hogy még egyszer az életben kiejtse a száján.

Rendszerint nem is válaszoltam Pete-nek. Bosszankodása egyfajta fehérzaj volt életem hátterében. Kitértem a megjegyzései elől, inkább a gyerekekkel vagy a kutyával foglalkoztam. Vagy anyával. Ő azonban elment már egy éve, ezért most csak álltam ott és sírtam. A zabpehely volt az oka, meg ahogy Pete nézett is rám, meg nem is. És hogy az életem nagy részét egy olyan férfi házastársaként éltem le, aki még a konyhán sem hajlandó átkelni, hogy megvigasztaljon.

– El akarok válni – jelentette ki. Amikor nem szóltam semmit, hozzátette: – Nem akarok tovább nős maradni.

– A válás általában ezt jelenti – feleltem. Szarkasztikus válasz volt, és mintha nem is a saját hangomat hallottam volna. Nyomást éreztem a mellkasomban, és zúgott a fejem, mintha mindjárt távoznék a testemből. Emlékszem, volt már ilyen érzésem, de akkor egy orvos nyilatkoztatta ki, hány földi napja lehet még hátra anyának. Tizenkettő és tizennyolc hónap között határozta meg. Miért nem tizenkilenc?, vágtam majdnem vissza, felbőszülve ezen a fölényes szakszerűségen.

Pete lelépett még aznap este, ami rendben is van. Azóta úgy csinálunk, mintha az Amerika legcsodálatosabb válófélben lévő párja című valóságshow szereplői lennénk. A gyerekek előtt civilizáltan, szinte szívélyesen viselkedünk. Pete elviszi a lányokat a keddi fociedzésre és a szombati meccsekre, majd Cliffyvel együtt elvonulnak fagyizni. Cliffy semmilyen csapatsportot nem szeret, amit Pete nem hajlandó tudomásul venni, inkább magával cipeli segédedzőnek. Cliffy zsírkrétával és füzettel felszerelkezve megy velük. Természetesen az őszi és tavaszi szezonban is kimegyek velük a mérkőzésekre, aztán kínos búcsúzkodás következik a parkolóban, ahol úgy teszek, mintha rohannom kellene egy barátomhoz, akivel valami irtó szórakoztató dolgot fogunk művelni.

Pedig semmi ilyesmi nem történik. Csak beülök a kocsiba, és a halott anyámhoz kezdek beszélni. Ez egy új szokásom, és rájöttem, milyen gyógyítóan hat rám, ha kipakolok neki mindent, és hagyom, hogy a szavak visszaverődjenek a műszerfalról. Várom, hogy vörös ajkaival szélesen mosolyogva beugorjon a kocsiba, és biztosítson róla, hogy végül minden a legtökéletesebb lesz. De nem jön, és úgy hiányzik, ahogy a hazugságok hiányoznak az embernek. Hiányzik, ahogy gyorsan ható orvosságként megjelenik az ajtóban egy tál csirkével, váltig állítva, hogy a családi élet csupa móka és kacagás. Biztos velem van a baj, gondolom, mert számomra se nem móka, se nem kacagás. Amikor tényleg a gyerekekkel vagyok, például kövekre vadászunk a patakban, vagy musicalslágereket éneklünk a kádban, az mindig móka és kacagás. De a többi – a ház és a gyep és az egymás után lerobbanó háztartási gépek és a vízvezeték-szerelő, aki azt ígéri, jön, aztán mégsem jön, de azért leveszi a pénzt a bankkártyámról és a telefonálgatás és magyarázkodás a banknak, hogy igen, még mindig nem lett megjavítva, és aztán megértetni Pete-tel, miért kell még mindig a gyerekek WC-jét használnia az éjszaka közepén, és hogy úgy néz rám, mintha tényleg semmire sem volnék jó… Hát ez se nem móka, se nem kacagás.

De amíg anya élt, könnyebben ment, mert volt egy társam. Velem tartott szombat délutánonként, amikor Pete-nek lett volna ott a helye, de neki el kellett mennie egy ötven kilométeres biciklitúrára. Anya volt az, aki segített bilire szoktatni a gyerekeket, és talált gyerekfogorvost, aki elfogadta a biztosításunkat. Vele néztünk össze mosolyogva, valahányszor Cliffy angol muffin helyett angyalmuffint mondott. Ha ideges volt a hangom a telefonban, otthagyott csapot-papot, pikpakk összecsomagolt egy piknikkosarat, és levitte a gyerekeket a tengerpartra, hogy békében ki tudjam takarítani a kamrát. Ő volt az egyetlen élő ember, aki megértette, milyen jótékonyan hat rám egy spájz rendbe rakása.

Mivel Nancy volt a neve, a gyerekeim átkeresztelték Fancynek, ami illett is rá. Nem mintha bárki flancosnak1 tartotta volna, hiszen nem egy ruháját maga varrta, és ugyanazt a Volkswagent vezette huszonöt évig. De minden múló szeszély2 könnyen elragadta, a móka és kacagás érdekében hajlandó volt bármit megtenni. A neve néha tréfát űz velem: múló szeszély vagy múló Fancy? Vagy: Fancy-mentes3 lettem. Na és persze mindig arra tanított, hogy értékeljem magamat4.

Pont ezért vetettem be megint a reggeli kekszsütést. Nem sírtam, amikor a tésztához adtam az elképesztő mennyiségű zabpelyhet, és amikor a gyerekeim lejöttek a vaj és a cukor illatára, olyan boldogok voltak, amilyennek rég nem láttam őket. Úgy éreztem, mintha anya is ott lenne velünk hosszú, az enyémmel megegyező gesztenyebarnára festett lófarkával, élénkpiros rúzsán kívül egy szál smink nélkül, fejében valami kiruccanás vagy egy Baked Alaska5 nevű tudományos kísérlet gondolatát forgatva. Ahogy összecsapná a kezét, megcsörrennének a karperecei, és azt kérdezné:

– Tudjátok, mi lenne jó móka?

Persze ez amolyan szónoki fogás lenne, mivel mindig ő volt az, aki tudta, mi lenne a jó móka. Két évbe telt, de ahogy elnéztem a kekszet majszoló gyerekeimet ma reggel, éreztem, hogy kicsit enyhül a levertségem. Egy kicsivel könnyebb lett a szívem, amitől annyi erőt éreztem magamban, hogy munkához lássak, és még ma megbirkózzak a kamrával.

Megnyitom a laptopomon az Instagramot, hogy lássam egyben az összes posztomat – az ügyfeleim kamrái úgy néznek ki, mint a sorozatgyilkosokéi. A saját kézírásos betűtípusommal felcímkézett üvegtartályok sorakoznak bennük egymástól egyenlő távolságra. A képek hatására hirtelen megnő a dopaminszintem. A rendteremtés ezekben az otthonokban olyan mély szükségletet elégít ki bennem, hogy meg vagyok róla győződve, csakis velem született lehet. Gyerekként sosem indultam el a suliba úgy, hogy ne vetettem volna be az ágyam, és ne állítottam volna nagyság szerinti sorrendbe a plüsseimet. A szobám, az íróasztalom, a hétdarabos ceruzakészletem… Mindez állandó változatlanságot teremtett számomra. Az a nagyszerű abban, ha az ember egyetlen gyerek, hogy mindig mindent ugyanott talál, ahol hagyta.

Miközben fogom a harmadik majdnem teli doboz kukoricalisztet, és leteszem a lábamnál gyűlő tucatnyi nyitott csomag sós keksz és avas tortillacsipsz mellé, nehéz elhinnem, hogy valaha az az ember voltam. Annyi minden van a padlón, hogy félek, a halom akkorára nő, hogy el fog borítani. Teljesen elnyelnek a costcós gazdaságos kiszerelésű müzliszeletek, melyeket senki nem szeret, de csak nem dobhatom ki őket… Ferris a mellső lábaira hajtja a fejét, és várja, mikor kap egy kis jutalmat.

Ahhoz, hogy az ember rendet rakhasson, előbb rendetlenséget kell csinálnia. Ezt mindig kedélyesen mondom a klienseimnek. Minden egyes darabnál, amit elővesznek a szekrényükből és a földre pakolnak, elérzékenyülnek. Én sosem érzékenyülök el az ő otthonukban. Munka közben lendületes hangon mondom a magamét.

– Tehát most mindent előszedtünk. Válasszuk ki a reggelinél leggyakrabban használt dolgokat!

Így szépen végigvezetem őket a napjuk szakaszain, a polcaikat pedig takarosrakodósokkal kategóriákra osztjuk. Vagyis inkább így helyes: TakarosRakodósTM. Ezt a szót én találtam ki Instagram-profilnévnek, és próbálok kihozni belőle valamit. Ahogy állok itt a spájzom előtt, és nézem ezt a rengeteg kukoricalisztet, ráeszmélek, hogy az a nyugalom, amit azokban a helyzetekben érzek, annak köszönhető, hogy olyankor nem a saját rumlimról van szó. Nem neheztelek arra, aki megvette valaki másnak a nagy doboz fehérjeport. Nem hibáztatom az anyát, aki hazavitte a nagy üveg karácsonyi chutney-t. Az ügyfeleim rendetlensége egyszerű, a sajátom nyomasztó.

Rábukkanok a negyedik doboz kukoricalisztre, amitől összeomlom. Évente egy kanálnyi kukoricalisztet használok, amikor pekándiós sütit készítek hálaadásra. Hogy lett belőlem ez az ember, akinek arra sincs ideje vagy ereje, hogy benézzen a spájzba, mielőtt megvásárolja a következő adag kukoricalisztet? Hogy lehetséges, hogy hivatásos rendszerező létemre még bevásárlólistát sem írok? Magamnak teszem fel a kérdést, és már hallom is Pete hangján. Korábban ő is kérdőre vont ez ügyben, de nem emlékszem, mit feleltem neki. Itt kellene lenned. Végig kéne csinálnod egy napot az életemből – úgy, hogy benne vagy a fejemben – ahhoz, hogy megértsd, miként lehetséges ez. Még én sem biztos, hogy értem.

Feladom, és az összes földön heverő holmit bevágom egy szemeteszsákba. Úgyis ideje elmennem a gyerekekért. Utolsó hét van a suliban, és már szeretném, ha végre elkezdődne a nyár. A nyár odakint történik, és a kerti kupiban sokkal jobban el lehet lenni. A kulcsomat a nyomtatvány alatt találom, amit múlt héten kellett volna kitölteni a tábori pólók megrendeléséhez. A telefonom meg egy szelet vajas pirítós alatt bujkál. Frannie-től volt három nem fogadott hívásom, úgyhogy a garázsba menet visszahívom.

– Ki fogsz akadni – közli. Hallom a háttérből az étkezde nyüzsgését. Edények koccannak a pulthoz, evőeszközök landolnak csörömpölve a műanyag tartóban.

– Nem mondod. Mi történt?

– A szüleim kidugják az orrukat a városból.

Ezt tényleg alig tudom elhinni. Frannie szülei sosem hagyják el Beechwoodot.

– Csak nem valami bútorért mennek a Home Depot-ba?

– Nyertek a Napfényövezet Nemzeti Nyereményjátékon. Egy kéthetes nyaralást Key Westbe.

– Micsoda? Ez szuper! Már látom is őket magam előtt lenn délen, flamingós ingben. – Mosolygok a telefonba, mert odavagyok Frannie szüleiért. Szent Patrick napján például mindig egyforma zöld nadrágkosztümöt viselnek. Egyszer egy fontos városi tanácsülésre rizsporos parókában és fekete talárban toppantak be. Anya „az ötletdús pár”-nak hívta őket. A leglelkesebb emberek a világon.

Frannie és én gyerekkorunkban nem voltunk jó barátok, de egy osztályba jártunk, és Mr. és Mrs. Hogant mindenki ismeri, mivel kissé bolondosak, és övék a város két fő helye, a Hogan étkezde és a Beechwood fogadó. Frannie-vel akkor vettük fel újra a kapcsolatot, amikor Pete meg én eljöttünk Manhattanből, és visszaköltöztünk Beechwoodba, így végigkísérhettem a szülei idősödését. Kíváncsi voltam, vajon Mr. Hogan ráun-e a vintage-nek számító Beechwood High focimezére, melyet minden hazai pályán játszott meccsre felvesz. Vagy hogy továbbra is a Yankees formaruhában mennek-e az ifjúsági bajnokság felvonulására. De egyelőre semmi jel nem mutat a lassulásra.

– Tudom – feleli. – Már teljesen rákattantak. Anyám egy órával ezelőtt bubira vágatta a haját, azt mondja, ez olyan floridásabb. Szombaton indulnak.

– Jó sok rózsaszín lesz. Meg, gondolom, italok kis esernyőkkel. – Tolatok kifelé a garázsból, és közben elcsodálkozom, milyen csodásan süt a nap. A muskátlijaim szépen virágoznak a bejárati ajtó melletti kaspókban. Anyák napján ültettem őket, mert pontosan ugyanaz az árnyalatuk, mint anya rúzsának, és ugyanolyan makacsul bírnak mindent, mint ő. A muskátli sokkal jobban tűri a meleget, mint gondolná az ember. Nem szabad túllocsolni és túlságosan körülugrálni. Le kell szedni az elszáradt részeit, és újra kivirágzik. Tekintetem megakad a kávéfoltos szürke tréningnadrágomon, mely korábban Pete-é volt. El sem tudom képzelni, mit szólna anya, ha látná, mennyire nem boldogulok nélküle.

– Minden oké? – tudakolja Frannie, miután egy ideje hallgatok.

– Persze, jól vagyok.

– Sóhajtoztál egy kicsit.

– Biztos öregszem.

– Hagyd már ezt, Ali! Harmincnyolc évesek vagyunk. Még szülhetnénk is, vagy beiratkozhatnánk az orvosira.

– Miért pont a világ két legfárasztóbb dolgát hozod fel példának? – Frannie amúgy épp tavaly szült, de nem úgy tűnik, mintha lelassított volna. Simán intéz mindent, és közben még az étkezdét is vezeti. De ő más, mint én, és persze Marco is másfajta férj.

– Gyerünk, ki vele! – Elképzelem, ahogy Frannie a nyakához szorítja a telefont, miközben az étkezőasztalokat törölgeti az ebédidős roham levonulása után.

– Az Instagram megtörte az ellenállásomat, és tegnap este vettem egy csomag úszó aromagyertyát. Valami nagyon nincs rendben nálam, nem gondolod?

– Az biztos. Meséld csak el, milyen gatya van rajtad, és pontosan megmondom, mennyire nagy a baj.

Felnevetek.

– Nem árulom el.

Frannie azóta próbál rávenni, hogy vegyek magamra rendes ruhát, mióta anya meghalt. Azzal érvelek, hogy anya segítsége nélkül nincs időm olyan frivol ügyekre, mint az öltözködés. Szerinte pont annyi időbe telik felkapni egy farmert meg egy blúzt, mint a mackónadrág-póló kombót. Ilyenkor azt felelem:

– De minek?

– Magadnak! – vág vissza ő.

Aztán megegyezünk abban, hogy nem egyezik a véleményünk.

Befordulok a beechwoodi iskola parkolójába, és elcsípem az utolsó helyet.

– Oké, most koncentrálnom kell a parkolásra. Mondd meg a szüleidnek, hogy gratulálok, és várom a fotókat!

Mielőtt kinyomnám a telefont, még belekiabálja a két szót, mely igaz hite szerint meg fogja változtatni az életem:

– Rendes naci!

Mielőtt kikászálódom a kocsiból, ezt mondom:

– Anya! – Kezemet a kormánykeréken tartom; mintha az egyik tíz, a másik két órát mutatna. – Annyira utálom, hogy így elakadtam. Tudom, hogy túlságosan rád támaszkodom, de tudnál most segíteni? Adhatnál valami jelet…

Ő sokkal inkább hitt a jelekben, mint én, de segítségre van szükségem, és kérek is. Nem válaszol, de hallom a nevetését. A társasági kacaját. Ami tudatja mindenkivel, hogy jól szórakozik. Nem azt az egész testet rázó, könnyfakasztó nevetést, amit csak a Will Ferrell-filmek számára tartogatott, meg az olyan alkalmakra, amikor Cliffy Massachusetts helyett Messze-csúzlit, vagy bepúderezlek helyett bepanírozlakot mondott. Mindig tartott egy papír zsebkendőt a pulóvere ujjában arra az esetre, ha valami igazán vicces történne. Nem lehet nem szeretni valakit, aki úgy indul el otthonról, hogy nevetésre készül.

Iris a mászóka tetejéről a nagymenő, ötödikes alfa-csajokkal tárgyal. Könnyen észre lehet venni: lila trikót, narancssárga sortot és térdig felhúzott focizoknit visel. Iris sokszor furán tud kinézni, de ő teljesen a magáénak érzi a stílusát. Úgy teszek, mintha nem venném észre Greert, aki egy padon ülve görgeti a telefonját. Mindennap átsétál a középiskolából, nehogy el kelljen szenvednie azt a szörnyűséget, hogy én megyek érte. Hatodikban első nap megálltam az iskola előtt, lehúztam az ablakot, és a barátai előtt kiintegettem neki. Na ilyesmi többet nem fordulhat elő.

Az iskola-előkészítő kijárata elé állok, és várom Cliffyt. A tanára már kint áll, és a többi szülővel beszélget, de nem aggódom. Mindig ő jön ki utoljára az épületből. Amikor végre előkerül spongyabobos pólójában, és a biztonsági hátizsákjával, úgy mosolyog rám, ahogy csak egy hatéves kisfiú tud a mamájára, akit nem látott több mint hat órája. Ez a mosoly egy kisebb várost is ellátna energiával, és mindennap azon szorongok, vajon mikor tűnik el. Mikor sétál majd ki a suliból úgy, hogy csak odabiccent nekem, aztán szalad tovább a barátaival. Negyvenes férfiak sosem néznek így az anyjukra.

Cliffy átöleli a derekam, és az oposszumokról kezd mesélni; közben felhők ereszkednek fölénk, elsötétül az ég. A lányok észrevesznek bennünket, és mindenki az autókhoz rohan. Elkapom Iris kezét, és nevetek, ahogy a súlyos esőcseppek az arcomba potyognak. Beülünk, és a kormány mögött egy pillanatra elmosolyodom a szélvédőn kopogó esőn. Ez a jel, amit kértem. A vihar új kezdet. Szeretnék itt maradni a pillanatban. Greer, Iris, Cliffy és én a kocsiba húzódva hallgatjuk az eső hangját. Együtt vagyunk, minden rendben, és jól fogjuk érezni magunkat. Tényleg tíz százalékkal jobban vagyok ma. Talán a süti, vagy a régi kaják kidobásával tett előrelépés miatt. Vagy csak az idő múlása teszi. Greer felnéz a telefonjából, én pedig meglátok valamit abból a lányból, aki azelőtt volt, hogy a dolgok elkezdtek széthullani.

Megszólal a telefonom, és Iris jóságosan – arcán a „még csak tizenegy éves vagyok, és még nem utállak” kifejezéssel – odanyújtja nekem.

– Apa az – tájékoztat.

– Szia, Pete! – szólok bele, a fülemhez tartva a készüléket. A gyerekek előtt sosem hangosítom ki Pete hívásait, mert nem akarom, hogy hallják, milyen közömbös hangon mondja le a közös programjaikat. – Zuhog az eső.

– Igen, látom. Figyelj, nem akartam üzenetet írni. Szóval eltelt egy év. Azt hiszem, léphetnénk, és beadhatnánk a válókeresetet.

Rájövök, hogy Pete mégiscsak emlékszik a fontos dátumokra.

Legnyájasabb hangomon felelem:

– Nagyszerű! Írd meg a részleteket! – Mintha csak egy buliba hívott volna.

Amikor kilépek a hívásból, Greer azt kérdi:

– Miért mosolyogsz?

Mert már tizenöt százalékkal jobban érzem magam. Mostantól valóban elszakadok Pete-től. Ki fogom találni, hogyan keressek pénzt. És pontosan tudom, hány doboz kukoricalisztem van jelenleg.

– Fancy folyton jeleket küld. Csodás nyarunk lesz!

2.

Anyával mindig úgy ünnepeltük a nyár első napját, hogy hajnalban felkeltünk, és a Beechwood fogadónál a vízpartról néztük a napfelkeltét. Az első emlékem erről négyéves koromból származik, abból az évből, amikor a szüleim elváltak. Még sötétben érkeztünk, beosontunk a hátsó teraszra, leültünk a lépcsőre, a nap pedig a távolban Long Island fölé kezdett emelkedni. Várakozás közben anya megkérdezte tőlem:

– Mit szeretnél ezen a nyáron?

A sötétben olyasmiket mondtam neki, hogy szeretnék megtanulni biciklizni, meg hogy szeretném legyőzni sakkban. Vagy szeretnék nőni öt centit. Szeretném, ha megcsókolnának.

Ő pedig folytatta:

– És még mit?

Én meg tovább soroltam a nyárra szóló óhajaimat a sötétben. Nem volt korlát, bármit kérhettem. Az utolsó kívánságom után anya kijelentette:

– Mind a tiéd lehet! – És én hittem neki. Amikor a napfelkelte, mint valami sörbet, elárasztotta az eget, anya átkarolt, megszorította a vállam, és felkiáltott: – Éljen a káprázatos nyár!

A New York-i Beechwood egy Manhattantől északra, Connecticuttól délre fekvő kicsi kertváros, több kilométeres partszakasszal a Long Island tengerszoros mentén. A strandunk amolyan egyszerű tengerpart, ahol kis hullámok paskolják az ember bokáját, és rákokat mosnak a partra. A víz látványa a távoli Long Island földnyelvénél ér véget, mely elválaszt bennünket az Atlanti-óceántól. Földrajzi adottságai miatt városunk eldugott és feszültségmentes. Olyan hely, ahol az ember név szerint ismeri a postást és a boltost, de ha valami izgalmas történésre vágyik, jobb, ha máshol keresgél.

Amikor visszaköltöztem Beechwoodba, újraélesztettük anya nyárindító hagyományát, és persze a gyerekeket is magunkkal vittük. Anya mosolyogva nézte a vizet, miközben a kicsik a kívánságaikat kiabálták.

– Na és még mit? – faggattuk őket újra meg újra. Miután anya meghalt, Iris kitalálta, hogy ezentúl csináljuk az egészet szörfdeszkán állva. Elleneztem a változtatást, hiszen a hagyomány az hagyomány. De aztán láttam, hogy a lányok inkább szomorúan, mint nosztalgiával emlékeznek rá, úgyhogy a változtatás még jót is tett. Ma van másodszor szörfös napfelkelténk; leparkolunk a fogadónál, és a sötétben lesétálunk a kikötőn át a csónakházig. A középiskolai történelemtanárom, Mrs. Bronstein – aki most a klub hajóival foglalkozik, és ragaszkodik hozzá, hogy Lindának szólítsam – évekkel ezelőtt adott nekem egy saját kulcsot a házhoz. Kiveszünk három deszkát, és vízre szállunk. Greer óvatos, előbb rátérdel, csak aztán áll fel, és nagyon jól egyensúlyoz. Iris megy, és azonnal belebukfencezik a vízbe. Én lovaglóülésben balanszírozok a szörfdeszkán, míg Cliffy a hátán fekve, fejét az ölembe hajtva várja a napot.

A nyarat mindig emlékezetessé teszi valami. Nyáron költöztünk Beechwoodba. Nyáron tanult meg Greer úszni. Az elmúlt két nyarat a halál és a szétválás jellemezte, de most kíváncsi vagyok, az előttünk állóra hogyan fogunk majd visszaemlékezni. Cliffy azt mondja a sötétben, hogy gyaloghidat szeretne építeni a kertünkben folyó patak fölé. Iris három gólt akar lőni egy meccsen. Greer magában mormolja el az óhaját.

– És még? – nyaggatom őket tovább. Én is akarok kívánni valamit, de annyi minden kavarog a fejemben!

– Rukkolj elő valamivel, anya! Gyerünk! – parancsol rám Cliffy. Kezd kivilágosodni az ég, de még nem látjuk a napot. Iris kézen áll a boardján. Nem ismeri a félelmet, és annyira magabiztos, hogy azt kívánom, bárcsak egy pirula lenne, amit lenyelhetnék. Greer odébb evez egy kicsit, aztán vissza.

Nem volt részem szórakozásban, mióta ez a kősziklányi bánat rám nehezedett. Szeretnék nevetni, átadni magam valami pillanatnyi képtelenségnek, mint amilyen a lángoló fagyitorta. Szeretnék kitakarítani egyetlenegy spájzot.

– Szeretném, ha minden könnyebb lenne! – bököm ki, mire feljön a nap, és fogadja kívánságomat.

– Éljen a káprázatos nyár! – kiáltjuk kórusban a napnak. Cliffy nevet, mert vicces a napnak kiabálni, de a lányok meg én csendesek vagyunk, még mindig kicsit horgonyvesztettnek érezzük magunkat.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30

31.

32.

33.

34.

35

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

A szerző jegyzete

Köszönetnyilvánítás

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Papp Diána

Előkészítés Bardi Betty

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Berkshire Swash – SIL Open Font License

Bona Nova SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Teachers – SIL Open Font License