Brianna Wiest

Te
magad
vagy
a
hegy

Hogyan szerezzük vissza az irányítást önmagunk felett

részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Brianna Wiest: The Mountain Is You. Transforming Self-Sabotage Into Self-Mastery.
Published by Thought Catalog Books, an imprint of the digital magazine Thought Catalog, which is owned and operated by The Thought & Expression Company LLC, an independent media organization based in Brooklyn, New York and Los Angeles, California.

Copyright © 2020 by Brianna Wiest
Hungarian translation © 2023, 2025 Kepes János
Magyar kiadás © 2023, 2025 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Thought Catalog Books

ISBN 978-963-604-769-6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Kiss Béla
A szöveget gondozta Varga Anita
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Az élet, akárcsak a természet, gyakran még olyankor is a segítségünkre siet, amikor viszontagságokkal, kellemetlenségekkel, változásokkal kell szembenéznünk.

Ahogy az erdőtüzek létfontosságúak a környezet ökológiájában – új magvakat fakasztanak, amelyek aztán kicsíráznak a hőtől, és egész fanemzedékek születnek meg belőlük –, időről időre a mi lelkünk is keresztülmegy a pozitív szétesés vagy megtisztulás időszakain, amelynek során elengedjük régi énképünket, és újjal váltjuk fel. Tudjuk, hogy a természet a határokon a legtermékenyebb, ott a legexpanzívabb, ahol különböző klímák találkoznak, ugyanígy mi is akkor alakulunk át, amikor szélsőséges állapotokba, olyan helyzetekbe kerülünk, hogy ki kell lépnünk komfortzónánkból, és újra kell rendeznünk sorainkat.1 Amikor nem támaszkodhatunk megküzdési mechanizmusainkra, hogy elfedjük életproblémáinkat, úgy érezzük, mélypontra jutottunk. Az igazság az, hogy ez a fajta ráeszmélés olyankor történik, amikor végre megbékéltünk régóta meglévő problémáinkkal. Az összeomlás sokszor éppen az a fordulópont, amely megelőzi az áttörést, olyasfajta pillanat, mint amikor a felrobbanó csillagból szupernóva lesz.

Pontosan úgy, ahogy két egymásnak ütköző kőzetlemezből hegy képződik, a mi hegyünk is egyszerre jelen lévő, ugyanakkor egymásnak feszülő szükségletekből alakul ki. Ez a hegy elvárja, hogy összebékítsük két részünket: a tudatost és a tudattalant, amelyik tudja, mit akarunk, és amelyiknek fogalma sincs, mi tart még mindig vissza a megvalósítástól.

A hegyet régóta használják a szellemi megvilágosodás, a személyes fejlődési út vagy a leküzdhetetlennek tűnő nehézségek metaforájaként. Mint a természetben oly sok mindentől, a hegyektől is valami eredendő bölcsességet tanulhatunk: miképp valósíthatjuk meg a bennünk szunnyadó legjobb lehetőségeket.

Az emberi lét célja a fejlődés. Az élet minden aspektusában ez mutatkozik meg. A fajok sokasodnak, a DNS egyes szakaszok elhagyásával és újabbak kialakításával fejlődik, a Világegyetem határai folyamatosan tágulnak. Hasonlóképpen, az élet összes szépségének és mélységének felfogására való képességünk korlátlanul nőhet a bensőnkben, ha hajlandók vagyunk kezünkbe venni a problémáinkat, és katalizátorként fogjuk fel őket. Az erdőségeknek ehhez lángba kell borulniuk, a vulkánoknak ki kell törniük, a csillagoknak fel kell robbanniuk, az embernek pedig ahhoz, hogy megváltozzon, sokszor az kell, hogy szembesüljön vele: nincs más választása, mint a változás.

Amikor egy hegy tornyosul előttünk, ez nem feltétlenül azt jelenti, hogy valamilyen értelemben alapvető baj lenne velünk. A természetben minden tökéletlen, de éppen a tökéletlenség miatt lehetséges a fejlődés. Ha minden egyforma lenne, a csillagokat és bolygókat megteremtő gravitáció sem működhetne. Törések, hibák, hézagok híján nem fejlődhetne, nem is jöhetne létre semmi.2 Tökéletlenségünk nem arra utal, hogy valamiképpen hibáztunk volna – azt jelzi, hogy emberek vagyunk, de ami még fontosabb: további lehetőségek rejlenek bennünk.

Talán tudjuk, mi a hegyünk. Talán egy függőség, a testsúly, egy kapcsolat, munka, motiváció, vagy pénz. Talán nem tudjuk. Lehet valamilyen bizonytalan szorongás, önbizalomhiány, félelem, mindenre kiáradó általános elégedetlenség. A hegy sokszor nem annyira előttünk tornyosuló nehézség, mint inkább bennünk megbúvó probléma, bizonytalan alap, amely esetleg fel sem tűnik a felszínen, mégis életünk minden pontját érinti.

Amikor a körülményekből adódó probléma jelentkezik, igazából az élet valóságával kerülünk szembe. Ha a probléma krónikus, önmagunk valóságával állunk szemben. Amikor egy hegy emelkedik előttünk, sokszor azt hisszük, hogy az élet nehézségeivel találkoztunk, pedig valójában szinte mindig arról van szó, hogy éveken át felhalmozott apró traumák, alkalmazkodási kényszerek, megküzdési stratégiák adódtak össze az idők során.

A hegy a köztünk és vágyott életünk között húzódó akadály. Szembenézni vele – ez az egyetlen út, amely elvezet a szabadsághoz és kiteljesedéshez. Azért vagyunk itt, mert valamilyen trigger megmutatta a sérülésünket, sérülésünk pedig megmutatja az utat, az út pedig megmutatja sorsunkat.

Amikor ilyesfajta törésponthoz – a hegy lábához, a tűz hevéhez, a végső felébredés előtti legsötétebb éjszakához – érkezünk, az összeomlás legfontosabb pontjához értünk, és ha rászánjuk a munkát, kiderül, hogy ez vezet az áttöréshez, amelyre egész életünkben vártunk.

Korábbi énünk már nem képes azt az életet élni, amelyet eddig próbáltunk fenntartani. Ideje újradefiniálnunk magunkat, ideje újjászületnünk.

Régi énünket bele kell vetnünk látomásunk tüzébe. Meg kell tanulnunk úgy gondolkodni, ahogy korábban soha nem tettük. El kell gyászolnunk egykori, fiatalabb énünket, aki eljutott idáig, de innen már nem képes továbbvinni minket. Magunk elé kell idézni jövőbeli énünket, és eggyé kell válnunk vele, életünk főszereplőjével, aki ettől kezdve vezetni fog bennünket. Egészen egyszerű, néma, mégis gigászi feladat áll előttünk. Akkora vállalás, amilyennel a legtöbben meg sem próbálkoznak. Most kell megtanulnunk, hogy agilisak, ellenállóképesebbek legyünk, és megismerjük önmagunkat. Teljesen meg kell változnunk, nem lehetünk többé azok, akik voltunk.

Az előttünk magasodó hegy életünk értelme, ittlétünk célja, a mi utunk, amely végre megnyílt előttünk. Egyszer majd túljutunk rajta, de ennek során olyasvalakivé válunk, aki örökké velünk marad.

Végső soron nem a hegyet, hanem önmagunkat kell leküzdenünk.

1. Te magad vagy a hegy

Az életben semmi sem tart vissza jobban saját magunknál.

Ha örökösen szakadék választja el azt, ahol vagyunk, attól, ahol lenni szeretnénk – és hiába próbáljuk áthidalni, megakadályoz benne saját ellenállásunk, fájdalmunk, a kellemetlenség érzete –, ez szinte mindig az önszabotázs hatása.

A felszínen úgy tűnhet, hogy az önszabotázs mazochizmus. Mintha az öngyűlölet, az önbizalomhiány, a hiányzó akaraterő jele volna. Valójában azonban egyszerűen egy öntudatlan szükségletet fejez ki, amelyet az önszabotáló viselkedés elégít ki. Ahhoz, hogy leküzdhessük, lélektani mélyfúrást kell végeznünk. Meg kell találnunk a traumatizáló eseményt, ki kell engednünk a feldolgozatlan érzelmeket, egészségesebb utat kell találnunk szükségleteink kielégítésére, újra kell teremtenünk az énképünket, fejlesztenünk kell néhány képességet, például érzelmi intelligenciánkat és ellenálló képességünket.

Nem kis feladat ez, valamikor azonban mindannyiunknak el kell végeznünk ezt a munkát.

Az önszabotázs kezdetben nem mindig nyilvánvaló

Carl Jung egyszer kisgyermek korában elesett az iskola udvarán, és beütötte a fejét. Miután megsérült, azt gondolta: „Akkor talán többé nem is kell visszamennem az iskolába.”3

Noha ma már nagy hatású munkásságáról ismerjük, igazából nem szeretett iskolába járni, nehezen illeszkedett be a társai közé. Nem sokkal az említett eset után időnként leküzdhetetlen ájulási rohamok törtek rá. Ahogy ma mondanánk, öntudatlanul „neurózist” fejlesztett ki magában, utóbb pedig felismerte, hogy minden neurózis valamilyen „legitim szenvedést pótol”.

Jung esetében az történt, hogy az ájulást öntudatlanul összekapcsolta az iskolából való távolmaradással. Mint később gondolta, ájulási rohamaiban az a tudattalan vágya nyilvánult meg, hogy kikerüljön az osztályból, ahol kellemetlenül, boldogtalanul érezte magát. Hozzá hasonlóan sok embernél a félelem vagy a ragaszkodás nagyon gyakran mélyebb problémák tünete, amelyek leküzdésére nincs ennél jobb módszerük.

Az önszabotázs is egyfajta megküzdési mechanizmus

Önszabotázs olyankor lép fel, ha nem vagyunk hajlandóak tudatosan szembenézni legbenső szükségleteinkkel, mert többnyire azt hisszük, nem tudnánk kielégíteni őket.

Néha a kapcsolatainkat tesszük tönkre, mert igazából szeretnénk megtalálni önmagunkat, de közben attól is félünk, hogy egyedül maradjunk. Máskor szakmai sikerességünket akadályozzuk meg, mert valójában művészettel szeretnénk foglalkozni, ugyanakkor a társadalom szemében ettől kevésbé ambiciózusnak tűnnénk. Időnként érzelmeink pszichoanalitikus értelmezésével hátráltatjuk saját gyógyulásunkat, hogy ne kelljen őket valóban átélnünk. Olykor az önmagunkkal folytatott beszélgetést hiúsítjuk meg, mert ha hinnénk magunkban, szabadon kilépnénk a világba, kockázatot vállalnánk, ettől pedig sebezhetőnek éreznénk magunkat.

Végső soron az önszabotázs sokszor csak egy maladaptív megküzdési stratégia, hogy megkapjuk, amire szükségünk van, de ne kelljen igazából foglalkozni vele, hogy miben is áll ez a szükséglet. Ám az összes többi megküzdési stratégiához hasonlóan ez is csak a megküzdésre szolgál. Nem válasz, nem megoldás, soha nem szünteti meg igazán a problémát. Csak eltompítjuk a vágyainkat, ideiglenesen egy kis ízelítőt szerzünk a megkönnyebbülésből.

Az önszabotázs irracionális félelemből fakad

Leginkább önszabotáló viselkedésünk olykor valójában a világra és önmagunkra vonatkozó, régóta dédelgetett, soha meg nem vizsgált félelmeink következménye.

Talán abból a gondolatból fakad, hogy buták, csúnyák vagyunk, nem tetszünk senkinek. Vagy attól való félelmünkből, hogy kirúgnak az állásunkból, hogy beszálljunk egy liftbe, vagy belekezdjünk egy új kapcsolatba. Más esetekben még elvontabb oka lehet, például az a gondolat, hogy „üldöznek”, átlépik a határainkat, „el akarnak kapni” vagy rágalmaznak minket.

Az ilyen hiedelmekből idővel mániák lesznek.

A legtöbb embernél az absztrakt rettegésben valójában legitim félelem jelenik meg. Miután túlságosan riasztó lenne megmaradni a valóságos félelemnél, olyan problémákra, körülményekre vetítjük ki, amelyek kisebb eséllyel fordulnak elő. Ha egészen valószerűtlen szituációt választunk, „biztonságos” lesz amiatt aggódni, mert tudat alatt már tudjuk, hogy nem fordulhat elő. Tehát utat találhatunk érzéseink kifejezésére anélkül, hogy valódi veszélybe sodornánk magunkat.

Például, ha nagyon félünk beülni másvalakinek a kocsijába, talán igazából a kontroll elvesztésétől rettegünk, vagy attól, hogy más fogja irányítani az életünket. Talán az „előrehaladástól” rettegünk, a mozgó autó egyszerűen csak ezt jeleníti meg.

Ha tudatában lennénk a valódi problémának, elkezdhetnénk a megoldásán dolgozni, talán úgy, hogy legelőször is felismerjük, hányféle módon mondunk le saját erőnkről, vagyunk túlságosan passzívak. Ha viszont nem ismerjük az igazi okot, továbbra is arra vesztegetjük az időnket, hogy próbálunk nem idegeskedni, kevésbé szorongani, amikor kocsiba ülünk, de kiderül, hogy hiába, csak egyre rosszabb lesz.

Ha a felszíni problémát próbáljuk kezelni, mindig falba ütközünk. Mert azelőtt próbáljuk letépni a sebtapaszt, hogy bármilyen stratégiánk lenne a seb begyógyítására.

Az önszabotázs tudattalan negatív asszociációkból ered

Az önszabotázs az egyik első jele annak is, hogy belső narratívánk elavult, korlátoz, vagy egyszerűen csak nem felel meg a valóságnak.

Életünket nemcsak az határozza meg, amit róla gondolunk – hanem az is, amit önmagunkról gondolunk. Saját énképünk eszméjét egész életünkben építgetjük. Darabokból rakjuk össze, a környezetünktől szerzett adatokból, benyomásokból: hogy mit hittek rólunk a szüleink, minek láttak kortársaink, mit tartunk magától értetődőnek a személyes tapasztalataink alapján, és így tovább. Az énképünkön azért nehéz változtatni, mert agyunk megerősítési torzítása úgy hat, hogy igazolja önmagunkról táplált korábbi hiedelmeinket.

Sokszor azzal követünk el önszabotázst, hogy a fejünkben negatív asszociáció köti össze az általunk áhított célt az olyan emberekkel, akik elérték vagy törekednek rá.

Ha az a problémánk, hogy szeretnénk elérni az anyagi biztonságot, mégis folyton meghiúsítjuk minden igyekezetünket, hogy megteremtsük magunknak, vissza kell mennünk a pénzről alkotott eredendő elképzelésünkig. Hogyan kezelték a pénzügyeiket a szüleink? Vagy ami még fontosabb, mit mondtak azokról, akiknek volt pénzük, és azokról, akiknek nem volt? Sok anyagi problémákkal küzdő ember azzal igazolja az élethelyzetét, hogy a pénzt mint olyat teljes egészében elutasítja. Azt vallja, hogy akinek pénze van, az mind borzalmas. Ha olyan környezetben nőttünk fel, ahol egész életünkben azzal traktáltak, hogy mind ilyen, akinek pénze van, ne csodálkozzunk, ha mi majd mindent megteszünk az ellen, hogy nekünk legyen!

Az önszabotázsunk tárgyát illető szorongásunkban rendszerint saját korlátozó hiedelmeink tükröződnek.

Lehet, hogy az egészséget a kiszolgáltatottsággal kapcsoljuk össze, mert volt egy tökéletesen egészséges szülőnk, aki egyszer csak megbetegedett. Talán azért nem írjuk meg a mesterművünket, mert igazából nem szeretünk írni, csak szeretnénk „sikeresnek” látszani, hogy dicséretet kapjunk. Az emberek tipikusan olyankor törekednek erre, amikor elfogadásra vágynak, de nem kapják meg. Előfordulhat, hogy azért fogyasztunk ártalmas ételeket, mert megnyugtatnak, de soha nem tesszük fel a kérdést, miért is szorulunk megnyugtatásra. Esetleg nem is vagyunk igazán pesszimisták, de másképpen nem tudunk az emberekhez kapcsolódni, csak ha panaszkodunk nekik.

Ahhoz, hogy mindezt megváltoztassuk, legelőször is meg kell kérdőjeleznünk a meglévő gondolatainkat, majd le kell cserélnünk őket.

Be kell látnunk, hogy távolról sem mindenki korrupt, akinek pénze van. Vagy ami még fontosabb, mivel egyesek önző módon használják a pénzüket, még nagyobb a jelentősége annak, hogy más jó szándékú, becsületes emberek nem félnek megszerezni ezt a nagyon lényeges eszközt, hogy a többiek és önmaguk számára még több időt, lehetőséget, jólétet teremtsenek. Rá kell jönnünk, hogy az egészség nem növeli, hanem csökkenti a kiszolgáltatottságot, és bár mindenkit bírálnak, aki valamit tesz a közösségért, ez nem ok arra, hogy mi ne tegyünk semmit. Be kell bizonyítanunk önmagunknak, hogy önmagunk megnyugtatásának az egészségtelen táplálkozáson kívül számtalan más, jóval hatékonyabb útja létezik, és hogy másokhoz kapcsolódni nem csak negatív hozzáállással lehet.

Amint elkezdjük igazán megfigyelni és kétségbe vonni korábbi hiedelmeinket, azonnal rájövünk, mindig is mennyire torzak, észszerűtlenek voltak – arról nem is beszélve, hogy mennyire visszatartottak a bennünk rejlő igazi lehetőségektől.

Az önszabotázs a szokatlanból ered

Az ember természetes ellenállással reagál az ismeretlenre, hiszen végső soron az ismeretlen az irányítás elvesztését jelenti. Ez még olyankor is igaz, amikor irányunkban jó szándékú, sőt jótékony „ismeretlenről” van szó.

Az önszabotázs sokszor egyszerűen a szokatlanságból fakad, az az oka, hogy minden, ami idegen, legyen az bármennyire jó, ugyanakkor kellemetlen is, amíg meg nem barátkozunk vele. Emiatt az emberek sokszor összetévesztik az ismeretlentől való idegenkedésüket azzal, hogy az „hibás”, „rossz”, „veszedelmes”. Ez azonban csak egy apró pszichológiai módosítás kérdése.

Ezt nevezi Gay Hendricks „felső korlátnak”, avagy boldogságtűrésnek.4 Mindenkinek megvan az a képessége, hogy jól érezhesse magát. Ez ahhoz hasonlít, amit más pszichológusok az ember „alapszintjének” hívnak, olyan rögzített beállítódásoknak, amelyekhez visszatérnek, még ha néha bizonyos események történnek is, és bizonyos körülmények meg is változnak.

Az idővel felhalmozódó apró változások az alapszint tartós megváltozásához vezethetnek. Ez azonban sokszor azért nem lesz végleges, mert felső korlátjainkba ütközik. Azért nem engedjük meg, hogy ezek a változások beépüljenek az alapszintünkbe, mert amint a körülmények kimozdítanak a megszokott boldogságszintünkről, tudatosan és öntudatlanul megpróbálunk visszatérni oda, ahol kellemesen érezzük magunkat.

Arra programoztak minket, hogy az ismerőst keressük. Azt hisszük, hogy a boldogságot kergetjük, valójában azonban a leginkább megszokottat próbáljuk megtalálni.

Az önszabotázs a hiedelemrendszerből fakad

Amit tartunk az életünkről, azt is fogjuk megvalósítani.

Ezért alapvetően fontos, hogy tisztában legyünk ezekkel az elavult narratívákkal, és legyen bátorságunk változtatni rajtuk.

Életünk nagy részét leélhettük abban a hitben, hogy a legtöbb, amire képesek vagyunk, egy évi ötvenezer dolláros fizetés valamelyik jó cégnél. Esetleg ezt mondogattuk magunknak oly sok éven át: Én szorongó típus vagyok. Lényegében azonosultunk ezzel a képpel, a szorongást, a félelmet beépítettük az önmagunkról alkotott alapvető hiedelemrendszerbe. Megeshet, hogy szűk látókörű társadalmi környezetben, egyfajta véleménybuborékban nőttünk fel. Talán azt sem tudtuk, hogy kérdéseket tehetünk fel, önálló következtetéseket alkothatunk a politikáról vagy a vallásról. Talán sosem gondoltunk olyat, hogy remek a stílusunk, elégedettek lehetünk, beutazhatjuk a világot.

Más esetekben a korlátozó hiedelmek abból fakadtak, hogy biztonságban akartuk tudni magunkat.

Talán ezért választjuk inkább az ismerős dolgok kényelmét az ismeretlen kiszolgáltatottsága helyett, az izgalom helyett az apátiát, ezért gondoljuk, hogy a szenvedéstől értékesebbek leszünk, vagy hogy az életben minden jó együtt jár valami „rosszal”.

Az igazi gyógyuláshoz meg kell változtatni a gondolkodásmódunkat. Teljesen tisztában kell lennünk negatív vagy hamis hiedelmeinkkel, és át kell térnünk egy olyan gondolkodásmódra, amely valóban minket szolgál.

Kilépés a tagadásból

Ezek a bevezető tudnivalók az önszabotázsról talán egy kicsit visszhangra találnak bennünk, talán nagyon is.

Mindenesetre, ha azért vagyunk itt, mert igazán meg akarjuk változtatni az életünket, ki kell lépnünk a saját személyes állapotunkra vonatkozó tagadásból. Őszintének kell lennünk magunkkal. El kell határoznunk, jobban szeretjük önmagunkat annál, hogy kevesebbel beérjük, mint amennyit megérdemlünk.

Ha úgy gondoljuk, jobb is lehetne az életünk, biztosan igazunk van.

Ha úgy gondoljuk, többet is elérhetnénk, biztosan igazunk van.

Ha úgy gondoljuk, jelenleg nem azok vagyunk, akik igazán lehetnénk, biztosan igazunk van.

Nem segít, ha állandó önigazolásunkkal elhallgattatjuk valódi érzéseinket azzal kapcsolatban, hogy hol tartunk. Ha ezt tesszük, elkezdünk szétesni, megrekedünk.

Az „önszeretet” jegyében megpróbálunk mindent igazolni önmagunkkal kapcsolatban. Ezek a meleg érzések azonban nem tartósak, csak ideiglenesen elhallgattatják a kellemetlen érzést. Hogy miért nem hatnak? Mert mélyen legbelül tudjuk, nem egészen azok vagyunk, akik lenni szeretnénk, és amíg ezt el nem fogadjuk, nem is fogjuk megtalálni a helyünket.

Amíg tagadásban vagyunk, hajlamosak vagyunk „hibáztatás” üzemmódban működni. Keresünk valakit vagy valamit, akire vagy amire rákenhetjük, miért tartunk itt. Aztán elkezdünk magyarázkodni. Az, hogy állandóan – szinte mindennap – megideologizáljuk, miért boldogtalan az életünk, nem segít. Nem kerülünk közelebb ahhoz, hogy megteremtsük az oly mélyen áhított tartós változást.

A gyógyulás első lépése, hogy vállaljuk a teljes felelősséget. Ez pedig azt jelenti, hogy nem maradunk tagadásban életünk és önmagunk valódi igazságát illetően. Nem számít, kívülről milyennek tűnik az életünk. Az a fontos, amit belülről érzünk. Nincs rendben, ha örökösen szenvedünk, rettegünk, boldogtalanok vagyunk. Valami nincs rendjén, és minél tovább próbáljuk „szeretgetni magunkat”, nehogy ezt fel kelljen ismerni, annál tovább tart a szenvedésünk.

A legnagyobb önszeretet, ha többé nem fogadjuk el, hogy boldogtalan az életünk. Ha egyszerűen, világosan meg tudjuk fogalmazni a problémát.

Jegyzetek

1 Halifax, Joan: Standing at the Edge: Finding Freedom Where Fear & Courage Meet. New York, Flatiron Books, 2018.

2 Hawking, Stephen: A Brief History of Time. New York, Penguin Random House, 1988. Magyarul: Az idő rövid története. Akkord, 2022. Fordította: Both Előd.

3 Lachman, Gary: Jung the Mystic: The Esoteric Dimensions of Carl Jung’s Life and Teachings. New York, Penguin Random House, 2010.

4 Hendricks, Gay: The Big Leap: Conquer Your Hidden Fear and Take Life to the Next Level. New York, HarperOne, 2009. Magyarul: A nagy ugrás – Győzd le a rejtett félelmet, és emeld a következő szintre az életedet! Budapest, Guruló Egyetem, 2017. Fordította: Kovács Zsuzsa.

Tartalom

Előszó

1. Te magad vagy a hegy

2. Önszabotázs nem is létezik

3. A triggerek vezetnek el a szabadsághoz

4. Az érzelmi intelligencia kialakítása

5. A múlt elengedése

6. Egy új jövő felépítése

7. Az önszabotázstól az irányítás visszaszerzéséig

Jegyzetek

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban
www.booklove.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0