„A fák nem olyan lények, amelyek csak úgy passzívan elszenvedik az emberi tevékenység által a globális klímában okozott változásokat. Ellenkezőleg, maguk is formálói a környezetüknek, és aktívan reagálnak a fenyegető veszélyekre. Hogy sikeresen alkalmazkodhassanak a változásokhoz, mindenekelőtt két dologra van szükségük: időre és nyugalomra.”

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Peter Wohlleben: Der lange Atem der Bāume.
Wie Bāume lernen, mit dem Klimawandel umzugehen – und warum der Wald uns retten wird, wenn wir es zulassen
Ludwig Verlag, München, 2021

Fordította Malyáta Eszter

Copyright © 2021 by Ludwig Verlag, München, in der Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH
Hungarian translation © 2022 Malyáta Eszter
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Gerhes Gábor
Borítófotó © depositphotos

ISBN 978 963 355 833 1

Felelős kiadó Tönkő Vera
Szerkesztette Szalay Marianne
A szöveget gondozta Kővári Bettina
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Az erdők sorsa elválaszthatatlanul összefonódik az emberiség sorsával. Nemcsak átvitt értelemben, de szó szerint. Mindez talán nyomasztóan és rémisztően hangzik, noha valójában inkább reménykedésre ad okot. A fák olyan hatékony szociális közösségeket hoznak létre, hogy az éghajlat legalábbis jelenlegi változásaival sok esetben képesek megbirkózni. És ez még nem minden: a legjobb eszközeink arra, hogy eltávolítsák a légkörből az üvegházhatású gázokat – sokkal hatékonyabban, mint amire bármilyen technika valaha is képes lenne. Ráadásul jelentős mértékben hűtik a helyi klímát és számottevően növelik az eső mennyiségét.

Mindezt persze nem értünk teszik, hanem önmagukért. A fák sem szeretik a hőséget vagy a nagy szárazságot, csak velünk ellentétben ők le tudják csavarni a termosztátot. A bükkök, a tölgyek vagy a fenyők persze nem úgy születnek, hogy eleve rendelkeznek minden ehhez szükséges képességgel. Hosszú fejlődési útjuk során, míg öreg fákká érnek, meg kell tanulniuk, hogyan birkózzanak meg a változásokkal. Ez nem minden egyednek sikerül – akárcsak mi, emberek, ezek az óriási növények is különbözőek, közöttük sem találunk két egyforma egyéniséget, és nem mindegyikük tanul ugyanolyan gyorsan, vagy vonja le a megfelelő következtetéseket.

A könyvbeli erdőjárásunk során megmutatom, hogyan figyelhetik meg olvasóim a fákat tanulás közben, megtudjuk, miért nem feltétlenül jelez bajt, ha nyáron lehullanak a bükkök és tölgyek levelei, és hogy miről ismerhetjük fel azokat a fákat, amelyek rossz stratégiát választottak.

A tudomány óriási előrelépéseket tett abban a törekvésében, hogy megfejtse a fák titkos életét. A megismeréshez vezető úton azonban nem jutott tovább annál, hogy épp csak félrelebbentse a függönyt. A mikroorganizmusok, többek között a baktériumok vagy a gombák szerepét illetően például még nem jutott messzire, már csak azért sem, mert a legtöbb ilyen fajt még fel sem fedezték. Pedig ezek a fajok a fák számára éppolyan fontosak, mint nekünk, embereknek a bélflóra – nélkülük nem lenne lehetséges az élet. Az utóbbi időben ebből a rejtett világból számtalan új, izgalmas ismeret került napvilágra, amelyek azt bizonyítják, hogy minden egyes fa önálló ökoszisztéma, olyan, mint egy bolygó, melyet számtalan csodálatos élőlény népesít be.

Ha a nagy egészet tekintjük, szintén meglepő jelenségekkel találkozhatunk: az erdők például szabályos légfolyamokat hoznak létre, amelyek a felhőkötegekben lévő vizet több ezer kilométerre a kontinens belsejébe szállítják, és eső formájában olyan helyeken hullatják le, ahol máskülönben sivatag lenne.

A fák nem olyan lények, amelyek csak úgy passzívan elszenvedik az emberi tevékenység által a globális klímában okozott változásokat. Ellenkezőleg, maguk is formálói a környezetüknek, és aktívan reagálnak a fenyegető veszélyekre.

Hogy sikeresen alkalmazkodhassanak a változásokhoz, mindenekelőtt két dologra van szükségük: időre és nyugalomra. Ha bármilyen módon beavatkozunk az erdők életébe, akkor visszavetjük az ökoszisztémát, és megakadályozzuk abban, hogy új egyensúlyt alakítson ki. Hogy mennyire zavarja ebben az erdőt a modern erdőgazdálkodás, erdei sétáink során az utóbbi évtizedek hatalmas mértékű erdőirtásainak nyomait látva talán mi magunk is megfigyelhettük. Ám van remény! Ha hagyjuk, az erdő mindenhol gyorsan visszatér, és megerősödik. Csupán fel kellene ismernünk, hogy mi, emberek nem tudunk erdőt csinálni, legfeljebb ültetvényeket. Segíteni azzal tudunk, hogy kissé hátrébb lépünk, és szabad utat engedünk az újraerdősülésnek. Kellő alázattal, ugyanakkor a természet öngyógyító ereje által táplált optimizmussal a jövő nem lehet más, csak zöld!

Első rész A fák bölcsessége

Ha a fák tévednek…

A száraz, forró nyarak komoly kihívás elé állítják a fákat. A napsütés elől nem tudnak elmenekülni és árnyékba vonulni, nem tudnak egy hűsítő kortyot magukhoz venni, arra pedig végképp képtelenek, hogy gyorsan reagáljanak. Miután ilyen lassúak, különösen fontos, hogy helyes stratégiát válasszanak. De vajon mi a helyes stratégia? És mi történik, ha egy fa téved?

Az Eifel-hegységben az Erdei Akadémiánknak helyet adó Wershofen községben, a Nordstraße mentén az út bal oldalát vadgesztenyefák szegélyezik. Ezek a vadgesztenyék a 2020-as aszályos nyár folyamán ugyanúgy viselkedtek, mint sok más fa Európa-szerte: augusztusban, idő előtt, mintha már ősz lenne, színesedni kezdett a lombozatuk. Szegény vadgesztenyékre amúgy is évek óta rájárt a rúd: nem sokkal a 2000-es év előtt a wershofeni fákat is megtámadta az észak felé terjedő vadgesztenyelevél-aknázómoly.

Ez a kis világosbarna lepke Görögországból és Észak-Macedóniából, a vadgesztenye őshazájából származik. Mint oly sok más importált növény, mindaddig a vadgesztenye is idilli életet élt Wershofenben. A Németországhoz hasonló országok ugyan nem feltétlenül jelentenek tökéletes ökoszisztémát ezeknek a fáknak, hiszen itt egy kicsit túl hideg van nekik, ennek ellenére jól megvoltak új hazájukban. Az élősködőik nem érték el őket, és az aknázómolymentes életért cserébe megéri, ha télen egy kicsit vacogniuk kell.

Negyven évvel ezelőtt azonban nagyot fordult a világ: a repülő rovarok zsákmányuk nyomába eredtek, elindultak észak felé, és lassan Wershofenben is megtelepedtek. Az aknázómoly, mint a neve is utal rá, aknamunkát végez: hernyói járatokat (vagy aknákat) rágnak a levelekbe. A molyok ezek közelébe rakják le petéiket a levelek felületére, ahova a kikelő hernyók belefúrják magukat. Kis barna kígyózó vonalak jelzik, hol eszi be magát a virgonc lepkegyerek. Virgonc, hiszen a levelek megóvják az éhes madaraktól. A kivájt részek elszáradnak, a lombozat, ahogy múlik a nyár, egyre csapzottabban néz ki, ráadásul az első peterakást gyakran egy második is követi.

A Nordstraße fáinak levelei tehát már azt megelőzőleg sem voltak egészen épek, hogy lecsaptak rájuk az aszály forró napjai. A gesztenyék ilyenkor ugyanúgy reagálnak, mint a többi fa: először is beszüntetik a fotoszintézist, és kivárnak. A fák még nálunk is kevésbé képesek megjósolni, mennyi ideig tart egy ilyen száraz periódus, úgyhogy jobb, ha nem esnek egyből pánikba.

Először becsukják ezernyi apró, szájszerű gázcserenyílásukat, amelyek a levelek fonákján helyezkednek el. Ezeken keresztül lélegeznek a fák, és a légzés során hozzánk hasonlóan vízgőzt veszítenek. A vízgőz lehűti a környezetet, ezt a hatást nagyon aktívan alkalmazzák a zöld óriások, hogy elviselhetőbbé tegyék a perzselő nyári napokat. Ha azonban a gyökerek jelzik, hogy elmarad az utánpótlás, akkor bezáródnak a levelek apró nyílásai. De ha a levelek nem lélegeznek, akkor leáll a fotoszintézis, következésképpen elapad a szén-dioxid-utánpótlás, és ezért lehetetlenné válik a napfény segítségével történő cukortermelés. Ilyenkor a fák elkezdik felélni a tartalékjaikat, melyeket tulajdonképpen a közelgő téli álomra tettek félre.

Minimális mennyiségű párologtatás mindezek ellenére még zajlik a leveleken, a gyökereken, valamint a kérgen át, de ha tovább tart az aszály, életbe lép a második óvintézkedés: a fák elhullatják a leveleik egy részét. Többi lombos társukhoz hasonlóan fentről lefelé haladnak: először a gyökértől legtávolabbra eső, vagyis a lombkorona csúcsán elhelyezkedő levelek hullanak le. Oda a magasba eljuttatni a vizet különösen sok energiájukba kerül, márpedig ezzel most takarékoskodniuk kell, mivel nincs miből pótolni. Ha ez nem elég, és továbbra sem érkezik égi áldás, akkor az egyre lejjebb elhelyezkedő leveleiktől is fokozatosan megszabadulnak a fák, mígnem augusztusra már teljesen pőrén állnak.

Idáig azonban a 2020-as évben sem a bükkök, sem a tölgyek, sem a vadgesztenyefák nem jutottak el – eltekintve néhány kivételtől. Azok talán kiváltképp félős fák voltak, vagy egyszerűen csak biztosra akartak menni, esetleg a talajnak egy olyan részén álltak, amely különösen kevés vizet tudott eltárolni – bárhogy legyen is, augusztusra teljesen lecsupaszodtak.

Épp a gesztenyefák voltak azok, melyek ezt tulajdonképpen nem engedhették meg maguknak, elvégre az aknázómolyok miatt már eleve legyengült állapotban voltak. A megbarnult, kirágott levelek csak korlátozott mértékben termeltek cukrot, így a fák már régóta éheztek. Hozzájött még mindehhez a magassági fekvés, hiszen a Nordstraße mintegy 600 méterrel a tengerszint felett van, no meg a zord Eifel-hegység is megteszi a magáét, úgyhogy a vegetációs periódus meglehetősen rövidre szabott. Kevés idő marad a cukortermelésre, mert annak nemcsak az aktuális életszakaszra kell kitartania, hanem a téli álom idejére és a tavaszi újraéledésre is. Ilyen körülmények között, távol a hazájuktól ez amúgy sem könnyű a vadgesztenyék számára. Most pedig mindehhez hozzájött még a sorozatban harmadik száraz nyár, aminek következtében a talaj legutolsó víztartalékai is nyilvánvalóan elfogytak.

Normális körülmények között ilyen esetben a fák a téli álom kezdetét egyszerűen előre hozzák szeptemberre, és elhullatják az összes levelüket, ahogy jellemzően a bükkök is tették az én erdészkerületemben. Úgy tűnik, mintha elpusztultak volna, de a következő tavasszal újra kihajtanak, és megpróbálják pótolni, amit az előző évben elmulasztottak. A vadgesztenyék is képesek erre, de a félősebb, már 2020 augusztusában leveleiket elhullatott egyedek túl korán vetették be ezt a stratégiát.

Augusztus 31-én végül kegyet gyakorolt az időjárás. Az ég elsötétült, ám csak egy kis terület, az Eifel-hegység északi széle fölött. Itt aztán órákon át esett az eső, négyzetméterenként 60 liter víz zúdult le az égből. A kiszáradt talajnak ez persze távolról sem volt elég, de legalább a legfelső pár centiméter átnedvesedett. Reméltem, ez elegendő lesz ahhoz, hogy egy kicsit fellélegezzenek a fák. Az elkövetkezendő napokban a csupasz, lombtalan gesztenyefák olyan reakciót mutattak, ami nagyon meghökkentett és első pillantásra teljesen értelmetlennek tűnt: virágba borultak. Ha egy fa attól szenved, hogy kevés a cukor, akkor voltaképpen nem túl észszerű pluszenergiát pazarolnia a szaporodásra, különösen hogy az ősszel már nem vezet eredményre. Még ha esetleg sor is kerül a beporzásra, mielőtt beáll a tél, ilyen rövid idő alatt nem tudnak magokat és termést képezni.

Leendő erdei vezetők egy csoportjával tartottunk épp az akadémia épülete felé, amikor páran felhívták a figyelmemet erre a jelenségre. Alaposabban szemügyre vettük a dolgot, és azonnal rájöttünk: a virágokkal együtt a fák zsenge levélkéket is hajtottak. Ez adta meg a rejtély kulcsát. Csillapíthatatlan éhség támadt a gesztenyékben! Az ágakon megbújó friss zöld levelekkel a nyár végén még jól feltankolták magukat cukorral, és megtöltötték a raktározó szöveteiket. A fák feltehetően nem tudnak különbséget tenni aközött, hogy csupán az ág levélrügyei hajtanak ki, vagy minden rügy a virágokkal együtt, és mi pontosan ennek lehettünk itt a szemtanúi.

A mobiltelefonommal felvettem a jelenséget, majd a videót közzétettem a Facebook-oldalamon, és vitára bocsátottam. És láss csodát: máshol is ezt a stratégiát követte egy csomó gesztenyefa. Az interneten kutakodva kiderült, hogy néhány vadgesztenyefa már a korábbi években is virágba borult ősszel, de én a magyarázatokat nem találtam túl meggyőzőnek. Az éghajlatváltozás okozta stressz, az aknázómolyok és gombák okozta fertőzések – sorolták a lehetséges okokat, hogy mi sodorhatta a létezésük határára a fákat. Hogy pusztulásuk előtt gyorsan, még utoljára szaporodhassanak, még egyszer kivirágoznak ősszel a fák.

Mindez első hallásra logikusnak tűnhet, de azt feltételezné, hogy a fák nem ismerik az évszakokat. Az őszi virágzás magától értetődően nem hoz termést, hiszen ehhez semmiképp sem elég az a pár hét, ami a tél beköszöntéig hátra van. Aki ilyen ostobaságra adja a fejét, feleslegesen fecsérli az energiáját, és csak növeli a bajt. Ezenkívül a tudósok évtizedek óta tisztában vannak azzal, hogy a fák a napok hosszához és a hőmérséklethez igazítják a viselkedésüket, pontosan ugyanúgy tájékozódnak az év menetét illetően, mint ahogy mi is képesek vagyunk naptár nélkül eligazodni. És pontosan ehhez kapcsolódik a következő furcsa indoklás: a gesztenyék eltévesztették az évszakot a naptárban. A nyári aszály, a vízfelvétel és ennek következtében a fotoszintézis elmaradása annyira megzavarta őket, hogy az őszi esőzésről azt hitték, kitavaszodott.

Ez a végkövetkeztetés több mint abszurd, mert ehhez az evolúciónak is lenne egy-két szava. Ha a vadgesztenyefák ilyen könnyen megtéveszthetőek lennének, ráadásul azon természetes jelenség dacára, hogy legalább néhány évtizedenként mindig akad egy-egy aszályos nyár, akkor hogyan maradhattak volna fenn több mint harmincmillió éven át? Ugyanis aki ennyi energiát feleslegesen fölemészt, az válsághelyzetben gyenge lesz, és kiiratkozhat az élők sorából.

Nem, annak, hogy így viselkednek, sokkal inkább az éhség az oka. Ám aki A-t mond, mondjon B-t is: tudniillik nem elég létrehozni a friss leveleket (beleértve a felesleges virágokat is), az energiadeficitet is le kell dolgozni. A kihajtás erőt emészt fel, mégpedig olyan erőt, ami voltaképpen már nem is létezik. A fa az utolsó tartalékait mozgósítja, hogy még egyszer kiteregesse a napvitorláit, és édes táplálékot termeljen. Csakhogy levelet hajtani önmagában nem elég, mert ennek során a növény már a következő tavaszra szánt rügyeket használja fel. Márpedig ha idő előtt felhasználta, akkor most új rügyeket kell fakasztania, hogy a következő évben ne kelljen csupaszon ágaskodnia. És ez még nem minden: mivel a rügyek és a levelek mindig friss ágakon ülnek, a gesztenyének egyúttal ezeket is létre kell hoznia.

Szögezzük le tehát: a fa, amely már nyáron csupaszon áll, és ősszel heves éhség tör rá, a levelek (és az önkéntelenül nyíló virágok) mellett még ágakat és rügyeket is kénytelen növeszteni. Mindez csak akkor lehet kifizetődő, ha cserébe annyi energiát kap, hogy abból a végén cukortöbblete keletkezik a télre. Az évszak azonban sajnos a kétségbeesett fák ellen dolgozik. Szeptemberben ugyanis már lényegesen rövidebbek a nappalok, és ezzel a fotoszintézis időtartama is csökken. Néhány héttel később ráadásul általában alacsony légnyomású területek érkeznek, amelyek sok esőt hoznak magukkal. Ez ugyan átitatja a talajt, viszont eltakarja a napot. És mintha mindez még nem lenne elég, a hőmérséklet is csökkenni kezd, beköszöntenek az első éjjeli fagyok.

Hogy mi a dolga a fáknak októberben, azt a Nordstraße többi gesztenyefáján láthattuk. Kivonták tartalékaikat a levelekből, amelyek előbb elsárgultak, majd barnára színeződtek. Iparkodniuk kellett, mert a tél első betörése a mínusz öt fok alatti éjjeli fagyokkal téli álomra kényszerítené a fákat. Akkor pedig nem lenne lehetséges rendesen elhullatniuk a lombjukat, és nem csupán a levelekben lévő értékes anyagok mennének veszendőbe. A levelek leválását az ágakról csak úgy tudja a fa aktívan végrehajtani, ha egy parafa abszcissziós (elválasztó) zónát képez. A téli álom által meglepett fák azonban megtartják ágaikon a barna lombot. Ha erősen havazik, hatalmas súly ül az ágakra, és egész darabok törhetnek le a koronából, amint azt már több alkalommal is megfigyelhettem.

A Nordstraße gesztenyefáinak többsége tehát példaszerűen reagált, nem így a pánikba esett példányok. Ők friss zöld hajtásokkal szálltak szembe fajtársaik őszi színpompájával, mert a cukortermelés összesített mérlege egyszerűen még nem volt megfelelő. Túl későn hullatták el a leveleiket: december közepén, csak az első kemény fagyok után! Tisztán statisztikai szempontból az ilyen fák egy része nem éli túl a telet, és már a tavaszi lombfakadás előtt elpusztul. Az előtt kerül sor ugyanis az éves ritmusban zajló folyamat legnagyobb erőfeszítésére: a vizet a törzsbe kell juttatni és a rügyeket kell fakasztani. Sok legyengült fa sorsa ezen a ponton dől el.

A wershofeni vadgesztenyefák esetében szerencsésen végződött a történet: tavasszal megduzzadtak a rügyeik, egy utolsó nagy erőfeszítéssel új leveleket növesztettek, és végre újra nyugodtan feltankolhattak.

Míg az őszi virágzás és levélhajtás jelenségével a gesztenyék esetében ma már több helyen is találkozhatunk, a bükkerdőkben ilyesmit még nem észleltem. Elméletileg azonban egy-egy példány ott is éppúgy eltévesztheti a számítást, mint az imént említett gesztenyék. Ilyesmi mégse történik. Miért nem? Az ok valószínűleg a jobb behálózottságban keresendő.

A bükkfák a föld alatt gyökereiken keresztül látják el egymást kölcsönösen cukoroldattal, így segítik szükség esetén a bajba jutott, legyengült, éhező egyedeket. Vélhetően ezért nincsenek rászorulva arra ezek a fák, hogy új levelet hajtsanak és fotoszintetizáljanak – inkább a közösségre bízzák magukat. A természetes erdőközösségtől távol, egy falusi utcán magányosan ácsorgó, ültetett gesztenyefák azonban nyilvánvalóan magukra vannak utalva, az életben maradásért folytatott harcukat a családjuk segítsége nélkül kell megvívniuk.

Míg a lombos fák jól látható módon reagálnak a szárazságra, a tűlevelűek esetében ez titokban történik. Nem csoda, hiszen ők az őszi levél-, illetve tűhullatást is feltűnéstől mentesen bonyolítják le. Mindig csak a legrégibb tűlevélévjáratot vetik le magukról. Az erdeifenyőknél ezekből az évjáratokból mindig három található egyidejűleg egymás mögött az ágakon: a csúcson az idei évi, mögötte az előző évi, amögött pedig a három évvel korábbi. Sőt, a lucfenyő hat évjáratot is őriz, de ennél többet ő sem tud – utána elhasználódnak a tűlevelek, és lehullanak. Szép őszi színpompa? Felejtsük el!

A levelek hullatása azonban, akárcsak a lombos fáknál, náluk is aktív folyamat, és szintén hozzájuk hasonlóan a tűlevelű fák is szabályozzák a vízfelhasználásukat, ha szárazság fenyeget. Először leállítják a fotoszintézist, azután elhullatják a tűleveleiket, hogy csökkentsék a párolgási felületüket. A legutóbbi aszályos években ezt remekül megfigyelhettem az erdészházunk kertjében. Legalább a ház körüli ágyásokat locsoltuk, hogy ne száradjon el minden. Az öntözővízből azonban nemcsak a mályvarózsáknak és a konyhai fűszernövényeknek jutott, hanem a körülöttük álló fáknak is. A 140 éves erdeifenyők többsége még a 2020. augusztusi hőhullámban is makkegészségesen dacolt a körülményekkel, ám nem mindegyikük. Amelyek nem az öntözött ágyások közelében álltak, egy egész tűlevélévjáratot levetettek magukról idő előtt. Optikai szempontból hatalmas különbséget jelent, hogy két vagy három évjárat függ-e az ágakon – kettővel az öreg fák már meglehetősen kopasznak látszanak. A kert az erdeifenyőkkel egyfajta szabadtéri laboratóriummá vált számomra, ahol nyomon követhettem a fák tanulási folyamatát.

Ez idáig minden figyelmünket annak szenteltük, ami a föld fölött játszódik le. Ám az aszályos periódusokban a föld alatt is zajlanak lényeges folyamatok, mégpedig a gyökerekben. Valószínűleg a gyökér a fa legfontosabb szerve. A csúcsain olyan sejtek helyezkednek el, amelyek együttesen egyfajta növényi agyként működnek. A gyökerek utat keresve nőnek a sötétségen át, és közben folyamatosan legalább húsz különböző paramétert regisztrálnak, köztük nem csak a nedvességet. A gravitációt is figyelembe kell venniük – elvégre a zsenge képződményeknek a földben kell maradniuk, nem nőhetnek fölfelé. Azért, hogy ne bújjanak ki, a fényérzékelőik felelnek. Ez a szerv első pillantásra feleslegesnek tűnhet, hiszen a föld alatt mindig sötét van. De a gyökerek rézsút eltérülhetnek, és véletlenül mégiscsak kibukkanhatnak a földből. Ilyenkor jól jön, hogy érzékelni tudják a világosságot, és sebtiben visszahúzódhatnak a talajba. Hasonló ijedtséggel reagálnak a méreganyagokra is. Ha ilyesféle veszélyes talajlakókba botlanak, akkor (magukhoz képest) gyorsan kikerülik a problémás helyeket. Az érzéki benyomások összképe alapján hoznak a gyökerek döntést arról is, hogyan viselkedjen általában a fa, például mikor virágozzon, hány levelet növesszen az ágain.

Száraz nyarakon természetesen a nedvesség az elsődleges szempont, amit a gyökereknek számon kell tartaniuk. A törzsön keresztül jelzéseket küldenek a levelekhez: csukják be a gázcserenyílásaikat, így állítsák le a cukortermelést és ezzel a vízfogyasztást.

Svájci tudósok fedezték fel, hogyan működik ez a folyamat. Fiatal bükkfákat vizsgáltak a laboratóriumban. A kísérlet keretében aszályt szimuláltak. Rájöttek, hogy valóban a gyökerek szabályozzák a levelek működését. Ha szárazság van, a gyökerek csökkentik a cukorfogyasztásukat – ami nem meglepő, hiszen nem kell, illetve nem is tudnak vizet pumpálni a fatörzsbe. Mivel immár nem veszik fel az édes folyadékot, odafent a szövetekben felgyűlik a cukor, aminek következtében a levelek is felhagynak a tápanyagtermeléssel. Vagyis bezárják a gázcserenyílásaikat, becsukják a boltot. A fa ennek ellenére tovább él, és immár a tartalékait használja fel. Mindeközben oxigént lélegez be, és szén-dioxidot bocsát ki – vagyis a nyári erdő aszály idején nem jelent oxigénforrást! Ha véget ér a szárazság, meglepő fordulat áll be: a levelek a szokásosnál több szén-dioxidot vesznek fel, és így lényegesen több cukrot is termelnek. A fák tehát bizonyos értelemben rohamtempóban újra telezabálják magukat. Mohó étvágyukkal legalább részlegesen kompenzálják az aszályos periódust.

De mi történik tulajdonképpen magukkal a gyökerekkel a csapadékhiányos időszakban? Hogy mozogni tudjanak a talajban, állandóan előrefelé kell növekedniük. Normális viszonyok között ehhez folyamatosan áramlik a tápoldat a levelektől a talajban fekvő zsenge képződmények felé. Ám ha leáll a fotoszintézis, vagy teljesen lehullanak a levelek, akkor a gyökerek számára elkövetkezik az éhezés időszaka. Ez súlyos kockázatokkal jár, mivel ha a finomgyökérzet elhal, a rá következő esős időszakban is erősen korlátozódik a vízfelvevő képesség. Mellesleg ezáltal az egész fa tartása is elveszhet, amint annak 2018 végén szemtanúja voltam.

Egy szélcsendes, esős napon elhatároztam, hogy átmegyek a szomszédos helységben működő Erdei Akadémiára. Épp a gumicsizmámat húztam fel az ajtóban, amikor különös reccsenést hallottam. Kinéztem, és láttam, hogy az egyik hatalmas, 140 éves erdeifenyő lassan meghajlik, majd óriási csattanással a fészerre dől. Odarohantam, és szemügyre vettem a gyökértányért: a finomgyökérnyúlványok súlyosan károsodottak voltak. A száraz nyarak tehát nemcsak a fák egészségi állapotára hatnak, hanem arra is, mennyire biztosan állnak a lábukon.

Mielőtt azonban bekövetkezne a baj, a zöld óriások minden tartalékukat, részben az egészen régieket is mozgósítják. Ezt egy finn, német és svájci kutatókból álló tudóscsoport bizonyította be. A finomgyökereknek, azaz a fa legvékonyabb gyökereinek az életkorát vizsgálták oly módon, hogy először a széntartalmukat elemezték. A növényi szövetekben található szén korát a radioaktív atomok aránya alapján lehet megállapítani. A légkörben lévő szénatomok egy aprócska része, egész pontosan minden billiomodik, a kozmikus sugárzás következtében C14-atommá alakul át. Ennek a felezési ideje 5730 év. A légkörben folyamatosan képződik C14-atom, a növényi szövetben azonban már nem. A fotoszintézis révén épül be a növényi szövetbe, és ott lassan lebomlik. A növény széntartalmában elfoglalt aránya közben folyamatosan csökken. Hogy mennyi idős egy szövet, azt a kutatók a normális és a C14 szén aránya alapján tudják kikövetkeztetni. E szerint az elemzés szerint a németországi erdők fáinak finomgyökerei átlagosan 11–13 évesek lehetnek.

Hűha! Bonyolultan hangzik? Semmi gond! A gyökerek életkorát jóval egyszerűbben is megvizsgálhatjuk: csak keresztbe kell vágnunk őket. A gyökerek ugyanis, akárcsak a fák, évgyűrűket képeznek, mivel az átmérőjük egyre nő. Az évgyűrűs számítási mód komoly meglepetéssel szolgált: a gyökerek tíz évvel fiatalabbak voltak annál, amit a C14-es módszer vizsgálati eredménye mutatott, azaz csupán 1–3 évesek. Márpedig az évgyűrűk sohasem hazudnak! Az eltérés legvalószínűbb oka a tudósok véleménye szerint a gyökerek raktározó szöveteiben tárolt többéves tartalék lehet. Ezek a tartalékok ugyanúgy öregednek, mint a növényi szövetek, és a molekuláris órán néhány év előnyük van, amikor az új finomgyökerek képzésekor ténylegesen felhasználásra kerülnek.

Azt, hogy a fák tartalékokat képeznek, már az előző oldalakon is olvashattuk, de hogy ezek akár tíz évig is megbújhatnak a szövetekben, mielőtt a fa felhasználná őket, az számomra is az újdonság erejével hatott.

A kutatók feltételezése szerint az, hogy a finomgyökerek rég eltárolt tápanyagok segítségével képződnek, a vészhelyzeti stratégia része lehet. Ahhoz, hogy teljeskörűen működni tudjanak, a finomgyökereknek aszályos években is tovább kell nőniük. Ha a szárazság miatt a fa nem tud cukrot termelni, akkor azok az egyedek vannak előnyben, amelyek nagyon régi tartalékokat képesek elővenni.

A kertünkben álló agg erdeifenyőnek tehát nem feltétlenül azért kellett kidőlnie, mert a finomgyökérzete elszáradt – talán csak nem raktározott el elég vésztáplálékot a raktározó szöveteiben, és emiatt megakadt a föld alatti növekedésben. Lehetséges persze, hogy egyszerűen csak nem tanult meg jól gazdálkodni, elherdálta a cukrot, nem gondolván a nehéz időkre. Végül is az aszályos nyarak ilyen mértékű halmozódása egy olyan helyen, mint az Eifel, egyáltalán nem megszokott jelenség, és ahhoz, hogy a fa alkalmazkodni tudjon a helyzethez, életben kellett volna maradnia.

A fák is képesek tanulni, elsajátíthatják a helyes stratégiákat, és ebben nem csak az élet lehet a tanítómesterük. A végzetes következményekkel járó hibáktól a fajtársaik is megóvhatják őket, mindenekelőtt a saját szüleik. Hogyan? Mindjárt szemügyre vesszük. Maradjunk egyelőre a 2020-as aszályos évben, Wershofenben, de ezúttal egy félig-meddig természetes bükkerdőben.

Tartalom

Előszó

Első rész: A fák bölcsessége

Ha a fák tévednek…

Ezer év tanulás

A bölcsek köve a magban rejlik

Téli feltankolás

Vörös levelekkel a tetvek ellen

Koránkelők és hétalvók

Az erdő mint légkondicionáló

Ha Kínában esik az eső

Figyelmesség, távolságtartás

Baktériumok – a méltatlanul alábecsült mindenesek

Második rész: Az erdőgazdálkodás tudatlansága

Nagy a baj

Mészárlás a bükkerdőben

Sztárkereső: Németország keresi a szuperfát

A jó szándék ritkán vezet jó eredményre

Az őz – az új szúbogár?

A farkas mint klímavédő

A fa – tényleg teljesen öko?

Kérjük, fáradjanak a pénztárhoz!

A vécépapír mint érv

Több pénz – kevesebb erdő

Amikor meginog az elefántcsonttorony

Mi van a tányérunkon?

Harmadik rész: A jövő erdője

Minden fa számít

Muszáj mindenkit magunk mellé állítani?

Friss szelek

Az erdő visszatér

Tudatlanság és óvatosság az erdőben – Pierre Ibisch utószava

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0