A VAJÁK-SOROZAT KÖTETEI

AJÁNLOTT OLVASÁSI SORREND SZERINT

Az utolsó kívánság

A végzet kardja

Viharidő

VAJÁK-SAGA

Tündevér

A megvetés ideje

Tűzkeresztség

Fecske-torony

A tó úrnője

A fordítás Andrzej Sapkowski: Krew elfów c. műve alapján készült.

Fordította: Kellermann Viktória

Tördelte: Kovács Mária

Nyelvi lektor: Pákh Katalin

Borítófestmény: Tikos Péter

Borítótipográfia: Szabó Vince

Korrektor: Kolozsvári Zsófia, Czene István

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 1994

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary Agency.

Hungarian translation © Kellermann Viktória, 2010, 2020

Borítófestmény © Tikos Péter, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-953-9

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Elaine blath, Feainnewedd

Dearme aen a’cáelme tedd

Eigean evelienn deireádh

Que’n esse, va en esseáth

Feainnewedd, elaine blath!

Kisvirág

– tünde bölcsődal és népszerű kiszámolós mondóka

Bizony mondom néktek, ím eljő a kard s a bárd kora, a farkas-förgeteg kora. Eljő a Fehér Fagy és a Fehér Fény Kora, az Őrület és a Megvetés Ideje, Tedd Deireádh, a Végidő. A világ fagyban pusztul el, s az új nappal újjászületik. Újjászületik az Ősi Vérből, Hen Ichaerból, a magból, mit elvetettek. A magból, mely nem hajt ki, hanem lánggal lobban fel.

Ess’tuath esse! Így lészen! Olvassátok a jeleket! Hogy milyen jelek érkeznek, elmondom néktek – elébb elárasztja a földet az Aen Seidhe vére, a Tündevér…

Aen Ithlinnespeath,

Ithlinne Aegli aep Aevenien jövendölése

ELSŐ FEJEZET

A város lángokban állt.

Az árokhoz, az első folyóteraszhoz vezető keskeny kis utcák füstöt és parazsat okádtak, a lángok a házak szorosan összesimuló zsúpfedelét emésztették, a vár falait nyaldosták. Nyugat felől, a kikötőkapu irányából egyre erősödött a kiabálás, az elkeseredett küzdelem lármája, a faltörő kos tompa, falat rázó csapásai.

A támadók váratlanul kerítették be őket, áttörték a maroknyi katona, alabárdokkal felfegyverkezett polgár és a céhek számszeríjasai védte barikádot. A fekete csótárral borított lovak úgy repültek át a torlasz felett, akár a kísértetek, fényes, villogó pengék osztottak halált a menekülő védők soraiban.

Ciri érezte, ahogyan a lovag, aki a nyergében vitte, hirtelen megsarkantyúzza lovát. Hallotta a férfi kiáltását. Kapaszkodj, kiáltotta. Kapaszkodj!

Más, Cintra színeibe öltözött lovagok előzték meg őket, vágtázva csaptak össze a nilfgaardiakkal. Ciri mindezt csak egy pillanatra, a szeme sarkából látta – a kék-arany és a fekete palástok tébolyult forgatagát, miközben acél csörömpölt, pengék csattantak pajzsokon, lovak nyerítettek…

Kiáltás. Nem, nem kiáltás. Üvöltés.

Kapaszkodj!

Félelem. A ló minden rázkódása, rándulása, ugrása a fájdalomig hasít a szíjat szorító tenyérbe. A fájdalmas görcsbe állt láb nem lel támaszra, a füsttől könnybe lábad a szem. Az ölelő kar fojtogat, fullaszt, fájdalmasan szorítja a bordákat. Körülöttük egyre erősödik a kiabálás, olyan, amilyet a lány sosem hallott korábban. Mit kell vajon tenni egy emberrel, hogy így üvöltsön?

Félelem. Gúzsba kötő, bénító, fojtogató félelem.

Újra a vas csörömpölése, a lovak hörgése. Körülötte táncolnak a házak, hirtelen lángokat okádó ablakok állnak ott, ahol egy pillanattal azelőtt holttestekkel borított, a menekülők szerteszórt holmijával eltorlaszolt, sáros utca volt. A háta mögött a lovag hirtelen furcsa, rekedt köhögésben tör ki. Vér ömlik szíjba kapaszkodó kezére. Üvöltés. Nyilak süvítése.

Bukás, rázkódás, fájdalom, ahogy a páncélnak ütközik. Mellette paták dübörögnek, a feje fölött ló hasa és kopott heveder villan át, egy másik ló hasa, szélfútta fekete csótár. Nyögés, olyan, amilyet a fát nyűvő favágó ad ki. De ez nem fa, ez vas találkozása a vassal. Kiáltás, elfojtott, tompa, közvetlenül mellette valami hatalmas és fekete nagy csobbanással a sárba dől, vért fröcsköl szerteszét. Felvértezett láb rángatózik, hánykolódik, szántja a földet óriás sarkantyújával.

Rántás. Magasba röpíti valami erő, a nyeregkápára húzza. Kapaszkodj! Újra a rázkódó iram, az őrült vágta. A kezek és lábak kétségbeesetten keresnek támaszt. A ló felágaskodik. Kapaszkodj!… Nincs támasz. Nincs… Nincs… Vér van. A ló elesik. Lehetetlen félreugrani, lehetetlen kicibálni, kirántani magad a sodronyingbe bújtatott karok szorításából. Lehetetlen elmenekülni a vér elől, ahogy a fejre, a tarkóra ömlik.

Rázkódás, a sár cuppanása, hirtelen a földhöz csapódás, ami a vad vágta után ijesztően mozdulatlan. A farát emelni próbáló ló elviselhetetlen horkantása és visítása. Patkódübörgés, fel-felvillanó csüdök és paták. Fekete palástok és csótárok. Kiáltás.

A kis utcában tűz, bömbölő vörös lángfal. Előtte lovas, hatalmas, úgy tűnik, mintha a feje a lángoló tetők fölé magasodna. A fekete csótárral borított ló táncol, a fejét ingatja, felnyerít.

A lovas őt nézi. Ciri látja a szeme villanását a ragadozó madár szárnyaival ékes, hatalmas sisak résében. Látja a tűzvész visszfényét a mélyre eresztett kezében tartott kard széles pengéjén.

A lovas nézi. Ciri képtelen mozdulni. Megakadályozza a meggyilkolt férfi magatehetetlen, derekát körbefonó karja. Mozdulatlanságra kárhoztatja valami nehéz és vértől iszamos, valami, ami a combján fekszik, és ami a földhöz szegezi.

És mozdulatlanságra kárhoztatja a félelem. A szörnyű, zsigereibe markoló félelem, melynek köszönhetően Ciri nem hallja többé a sebesült ló nyerítését, a tűzvész bömbölését, a meggyilkolt emberek üvöltését és a dobok robaját. Az egyetlen, ami létezik, ami számít, ami jelentéssel bír, az a félelem. A félelem, ami egy tollakkal ékes sisakú fekete lovag alakját öltötte magára, aki ott áll mozdulatlanul az őrjöngő lángok vörös fala előtt.

A lovas megsarkantyúzza lovát, sisakján csapkodnak a ragadozó madár szárnyai, a madár felszállni készül. Támadásra a védtelen, félelemtől bénult áldozat ellen. A madár – de meglehet, hogy a lovag – rikoltozik, rettenetesen, kegyetlenül, győzedelmesen károg. Fekete ló, fekete páncél, szélfútta fekete palást, és mindezek mögött a lángok, a lángtenger.

Félelem.

A madár károg. Szárnyak csapkodnak, tollak verik az arcát. Félelem!

Segítsen valaki. Miért nem segít senki. Egyedül vagyok, kicsi vagyok, védtelen vagyok, mozdulni sem tudok, még egy hangot sem tudok kipréselni az összeszorult torkomon. Miért nem siet senki a segítségemre?

Félek!

Hatalmas, szárnyas sisak résében lángoló szemek. Fekete palást takar be mindent…

– Ciri!

Verítékben úszva ébredt fel, zsibbadtan, és a saját sikolya, a sikoly, amely felébresztette, még mindig ott reszketett, rezgett valahol belül, a szegycsontja alatt, és égette kiszáradt torkát. Fájt a pokrócra szoruló keze, fájt a háta…

– Ciri. Nyugodj meg.

Körös-körül éjszaka volt, sötét és szellős, egyhangúan és dallamosan susogtak a fenyőlombok, nyikorogtak a törzsek. Nem volt már se tűzvész, se kiabálás, csak ez a susogó altató szólt. A táborhely tüze fényesen és melegen lüktetett mellette, lángja megcsillant a lószerszám csatjain, vörösen verődött vissza a földön fekvő nyeregnek támasztott kard markolatáról és veretéről. Nem volt más tűz és más vas. Az arcához érő kéznek bőr- és hamuszaga volt. Nem véré.

– Geralt.

– Csak álom volt. Rossz álom.

Ciri erősen megremegett, keze-lába összerándult.

Álom. Csak álom.

A tábortűz már alig pislákol, a nyírfahasábok vörösek és áttetszőek, pattognak, kék lánggal törnek fel. A lángok megvilágítják a férfi fehér haját és éles arcélét, miközben pokrócba és bundába burkolja a lányt.

– Geralt, én…

– Itt vagyok melletted. Aludj, Ciri. Ki kell pihenned magadat. Még hosszú út áll előttünk.

Zenét hallok, gondolta a lány hirtelen. Ebben a susogásban… zene szól. Lant zenéje. És hangok. Cintra hercegnője… A végzet gyermeke… Az Ősi Vér Gyermeke, a tündék vére. Ríviai Geralt, a Fehér Farkas, és az ő végzete. Nem, nem, ez legenda. A költői képzelet szüleménye. A lány halott. A város utcáin ölték meg menekülés közben…

Kapaszkodj… Kapaszkodj…

– Geralt?

– Mi az, Ciri?

– Mit csinált velem? Mi történt akkor? Mit… csinált velem?

– Kicsoda?

– A lovag… A fekete lovag, tollakkal a sisakján… Semmire sem emlékszem. Kiabált… és engem nézett. Nem emlékszem, mi történt. Csak arra, hogy féltem… Olyan borzasztóan féltem…

A férfi a lány fölé hajolt, a tábortűz lángjai megcsillantak a szemében. Különös szempár volt. Nagyon különös. Régebben Ciri félt ettől a szempártól, nem szeretett belenézni. De az régen volt. Nagyon régen.

– Semmire sem emlékszem – suttogta a férfi kezét keresve, amely kemény volt és érdes, akár a meg nem munkált fa. – Az a fekete lovag…

– Álom volt. Aludj nyugodtan. Már nem tér vissza.

Ciri hallott már hasonló ígéreteket korábban. Sokszor ismételték el neki, rengeteg, rengeteg alkalommal nyugtatták ezzel, amikor az éjszaka közepén a saját sikolyára ébredt. De most másképpen volt. Most elhitte. Azért, mert most Ríviai Geralt mondta, a Fehér Farkas. A vaják. Az, aki a végzete volt. Akinek őt rendelték végzetéül. Geralt, a vaják, aki a háború, halál és kétségbeesés közepette rátalált, magával vitte, és megígérte, hogy most már sosem válnak el.

Elaludt, de közben tovább szorította a férfi kezét.

•

A bárd befejezte énekét. Kissé meghajtotta fejét, megismételte lantján a ballada vezérmotívumát, lágyan, halkan, egy hanggal magasabban az őt kísérő tanoncnál.

Senki sem szólt. A halkuló muzsikán kívül csak a levelek susogását és a hatalmas tölgyfa ágainak nyikorgását lehetett hallani. Aztán hirtelen nyújtott hangon felmekegett egy kecske, amit az ősöreg fát körülvevő kocsik egyikéhez pányváztak ki. Akkor aztán, mintha csak jelre tette volna, felállt valaki a hatalmas félkörbe gyűlt hallgatóságból. Hátravetette vállára aranypaszományos, kobaltkék palástját, majd mereven és előkelően meghajolt.

– Köszönet néked, Kökörcsin mester – szólt zengő hangon, bár csendesen. – Hadd legyek én az, az Oxenfurti Radcliffe, a Mágikus Árkánumok Mestere, aki – bizonyára valamennyi itt jelen lévő véleményének adva hangot – a hála, valamint a hatalmas művészeted és tehetséged iránti elismerés szavaival fordul hozzád.

A varázsló körbenézett a jócskán több mint száz főt számláló egybegyűlteken, akik állva vagy a kocsikra telepedve, zsúfolt félkörben foglaltak helyet a tölgy lábánál. Bólogatott, sugdolózott a hallgatóság. Néhányan tapsolni kezdtek, megint néhányan felemelt kezekkel köszöntötték a dalnokot. A meghatódott asszonynép szipogott és a szemét törölgette, amivel csak rendje, hivatása és vagyona engedte: a parasztlányok az alkarjukkal vagy a kezük fejével, a kupecfeleségek lenkendővel, a tündenők és nemesasszonyok batiszttal, annak a Vilibert ispánnak a három leánya pedig, aki a híres trubadúr fellépése kedvéért szakította meg teljes kíséretével egyetemben solymászatát, hangosan és szívet tépően szipogott korhadó lomb színében pompázó, ízléses kis gyapjúsáljába.

– Nem lesz túlzás azt állítanom – folytatta a varázsló –, hogy mélyen megindítottál minket, Kökörcsin mester, hogy töprengésre s ábrándozásra késztettél valamennyiünket, megindítottad szívünket. Hadd legyen szabad kifejeznem hálánkat és megbecsülésünket.

A trubadúr felállt, és hetyke kalapját levéve meghajolt; a beletűzött kócsagtoll térdét seperte. Tanonca abbahagyta a játékot, elvigyorodott, és szintén meghajolt, de Kökörcsin mester fenyegetően pillantott rá, és félhangosan odamorgott neki valamit. A fiú leeresztette a fejét, és visszatért a lanthúrok halk pengetéséhez.

Az összegyűlt tömeg felélénkült. A karaván kereskedői némi sutyorgás után tekintélyes méretű söröshordót gurítottak a tölgy alá. A varázsló Radcliffe halk beszélgetésbe merült Vilibert ispánnal. Az ispán leányai abbahagyták a szipogást, és rajongva bámulták Kökörcsint. A bárd mindezt észre sem vette, mert éppen teljességgel lekötötte, hogy mosolyokat, kacsintásokat és fogvillantásokat küldjön egy csapat dölyfösen hallgató vándortündének, de különösképpen az egyik tündelánynak, egy apró, karimátlan hermelinkalapocskát viselő, fekete hajú, hatalmas szemű szépségnek. Kökörcsinnek vetélytársai akadtak – a hatalmas szempár és a csinos kis kalap tulajdonosára a hallgatósága is felfigyelt, és pillantásaikkal ostromolták – a lovagok, a deákok és a vágánsok egyaránt. A tündelány, akit szemmel láthatóan örömmel töltött el az érdeklődés, blúza csipkés kézelőjével babrált, és a pilláit rebegtette, de a társaságához tartozó tündék minden oldalról körbevették, nem is titkolva az udvarlókkal szembeni ellenérzésüket.

A Bleobheris tölgye alatti tisztás, mely gyakorta vált tanácsok színhelyévé, utazók pihenőjévé és vándorok találkozóhelyévé, híres volt toleranciájáról és nyitottságáról. Az ősöreg fát gondozó druidák a „Barátság terének” nevezték a tisztást, és szívesen láttak vendégül bárkit. De még az olyan kivételes alkalmakkor is, mint amilyet az egész világon ismert trubadúr imént befejezett fellépése jelentett, az utazók megmaradtak a maguk meglehetősen nyilvánvaló módon elkülönült csoportjaiban. A tündék a tündékhez csatlakoztak. A törp kézművesek állig felfegyverzett fajtársaikkal verődtek egy csapatba, akiket a kereskedőkaravánhoz béreltek fel védelmül, és legfeljebb csak bányásztörpéket és félszerzet gazdákat tűrtek meg maguk mellett. Az emberekkel szemben valamennyi másfajú egyaránt kimérten viselkedett. A fogadjisten is hasonló volt az emberek részéről a másfajúak felé, de az ő soraikban sem lehetett volna éppen megfigyelni az eggyéolvadást. A nemesség megvetéssel szemlélte a kereskedőket és házalókat, a bakák és zsoldosok félrehúzódtak a bűzös bundájú pásztorok mellől. A maroknyi varázsló és adeptus teljességgel elszigetelődött, és maguk körül mindenkit elfogulatlan arroganciával illetett. Mögöttük pedig a parasztok levert, sötét, komor és hallgatag serege sorakozott. Ők meg aztán, hadsereget idézve a fejük fölé tornyosuló gráblák, vasvillák és csépek erdejével, mindent és mindenkit semmibe vettek.

A kivételt, mint mindig, a gyerekek jelentették. Felszabadulva a bárd fellépése idején érvényes csendrendelet alól, a taknyosok hada vad visongással rohant az erdő irányába, hogy ott aztán lelkesen átadják magukat a játéknak, melynek szabályai felfoghatatlanok maradtak mindazok számára, akik búcsút intettek már a gyermekkor boldog esztendeinek. Az apró emberek, tündék, törpök, félszerzetek, manók, féltündék, negyedtündék és a többi sejtelmes származású lurkó nem ismerte és nem is ismerte el a faji és társadalmi különbségeket. Egyelőre.

– Úgy igaz! – kiáltott fel a tisztáson jelen lévő lovagok egyike, egy három lépdelő oroszlánnal díszített, vörös-fekete zekébe öltözött piszkafa égimeszelő. – Jól mondta a varázsló úr! Becsületemre mondom, Kökörcsin kegyelmed, szépek voltak ezek a balladák; ha valaha Hókatülk, a seniorom erődje felé járna, keresse fel, ne habozzon egy percig se. Úgy vendégül látjuk magát, akár egy herceget, mit mondok én, mint magát Vizimir királyt! A kardomra esküszöm, én aztán hallottam nem egy igricet, de hol érnek fel azok magához, mester! Fogadja el szerénységünktől, a nemzetes és címzetestől, tiszteletünket és hódolatunkat a művészetéért!

Csalhatatlanul érezve rá a megfelelő pillanatra, a trubadúr tanoncára kacsintott. A fiú félretette a lantot, és egy ládikót emelt fel a földről, amely arra szolgált, hogy összegyűjtsék a hallgatóság elismerésének kézzelfoghatóbb megnyilvánulásait. Tétovázott, végigfuttatta tekintetét a tömegen, aztán félretolta a ládikót, és megragadta a mellettük álló jókora csöbröt. Kökörcsin mester kegyes mosollyal ismerte el az ifjú körültekintését.

– Mester! – kiáltott fel egy megtermett asszonyság, aki egy fonottáruval megrakott kocsin foglalt helyet, melyen a „Vera Loewenhaupt és Fiai” felirat díszelgett. A fiúkat sehol sem lehetett látni, bizonyára épp azzal voltak elfoglalva, hogy az anyjuk által felhalmozott vagyont tékozolják el. – Kökörcsin mester, hát hogy is van ez? Itt hagy minket a bizonytalanságban? Hiszen csak nem ez a vége a balladájának? Énekelje már el nekünk, hogyan volt tovább!

– A dalok és balladák – hajolt meg a művész – sosem érnek véget, ó asszonyom, mert a költészet örök és halhatatlan, nem ismer sem kezdetet, sem véget…

– De hogyan volt tovább? – A kufárnő nem hagyta annyiban, bőkezűen és csörömpölve szórta az érméket a dézsába, amit a tanonc tett elé. – Legalább beszélje el, ha már énekelni nincs érkezése. Nem hangzott el a dalaiban egy név se, de hát hiszen tudjuk, hogy a vaják, akit megénekelt, nem más, mint a híres Ríviai Geralt, az a varázslónő meg, akiért amaz olyan forró szerelemmel ég, a nem kevésbé neves Yennefer. Az a meglepetés-gyermek pedig, akit ünnepélyesen a vajáknak ígértek és a végzet neki szánt, hiszen az a Cirilla, Cintra szerencsétlen hercegkisasszonya, amit romba döntött az ellenség. Hát nem így van?

Kökörcsin dölyfösen és titokzatosan mosolygott.

– Én az egyetemesről éneklek, bőkezű jótevőm – jelentette ki. – Érzelmekről, melyeknek bárki a részese lehet. Nem konkrét személyekről.

– Na persze! – kiáltott fel valaki a tömegből. – Mindenki tudja, hogy ezek a dalocskák Geraltról, a vajákról szóltak!

– Úgy van, úgy van! – csicseregték kórusban Vilibert ispán leányai könnyáztatta sálacskáikat szárítgatva. – Énekeljen még, Kökörcsin mester! Hogyan volt tovább? Egymásra talált végre a vaják és Yennefer, a varázslónő? És szerették egymást? És boldogok voltak? Tudni akarjuk! Mester, mester!

– Hogyisne! – hördült fel torokhangon a törpcsapat góréja derékig érő, hatalmas rőt szakállát rázva. – Szar az egész, hercegkisasszonyok, varázslónők, végzet, szerelem meg az összes többi, fehérnépnek való badarság. Mer’ az egész, már megbocsásson, költő uram, hanta, vagyis hát a költői képzelet szüleménye, azért, hogy szebb legyen, meg megható. Na de a hadi események, mint a cintrai vérfürdő meg a fosztogatás, meg mint a marnadali és a soddeni ütközet, na azt énekelte ám csak szépen el nekünk, Kökörcsin! Ohó, nem kár az ezüstöt szórni az ilyen dalért, ami megörvendezteti a harcos szívét! És meglátszott, hogy fikarcnyit se hazudik, én mondom ezt, Sheldon Skaggs, márpedig én meg tudom különböztetni a hazugságot az igaztól, mert ott voltam Sodden alatt, csatabárddal a markomban álltam ki a nilfgaardi ellenséggel szemben…

– Én, a Troy-i Donimir – kiáltott fel a vézna lovag a három oroszlánnal a zekéjén – mindkét csatában ott voltam Sodden alatt, de magát nem láttam ott, törp uram!

– Merthogy biztos a táborra vigyázott! – vágott vissza Sheldon Skaggs. – Én viszont az első sorban voltam, ott, ahol forró volt a talaj!

– Vigyázz, mit beszélsz, szakállas! – vörösödött el a Troy-i Donimir, és megrántotta kardtól nehéz lovagi övét. – És hogy kivel!

– Vigyázz magad! – csapott a törp tenyerével az övébe tűzött csatabárdra, majd társaihoz fordult és elvigyorodott. – Láttátok ezt? A kibaszott lovagja! A címeres! Pajzsban a három oroszlán! Kettő szarik, a harmadik meg kajabál!

– Békét, békét! – vette elejét a viszálynak éles, parancsoló hangon egy fehér köpenyt viselő, ősz hajú druida. – Nem illő ez, uraim! Nem itt, nem a Bleobheris, a minden evilági viszálynál és civódásnál vénebb tölgy ágai alatt! És nem Kökörcsin, a költő jelenlétében, kinek balladái szeretetre kellene tanítsanak bennünket, nem perlekedésre!

– Úgy van! – csatlakozott a druidához egy izzadságtól csillogó arcú, alacsony növésű, köpcös pap. – Néztek, de a szemetekkel nem láttok, hallgattok, de a fületek süket. Mert nincsen bennetek isteni szeretet, hiszen olyanok vagytok, akár az üres hordó…

– Ha már a hordókról van szó – cincogta egy hosszú orrú manó a „Vasáru, készítés és eladás” felirattal díszített kocsiról –, üssetek fel még egyet, céhes urak! Kökörcsin költő úrnak alighanem kiszáradt a torka, meg aztán nekünk is a megindultságtól egészen!

– Való igaz, akár az üres hordók, én mondom néktek! – fojtotta a manóba a szót a páter, akinek esze ágában sem volt hagyni magát kizökkenteni és megszakítani a prédikációt. – Semmit, de semmit sem fogtatok föl Kökörcsin uraság balladáiból, semmit sem tanultatok belőlük. Nem értettétek meg, hogy eme balladák az emberi sorsról beszéltek, arról, hogy csupán játékszerek vagyunk az istenek kezében, s a mi földjeink az isteneknek játszóterei. A balladák a végzetről szóltak, mindannyiunk végzetéről, és a vaják Geraltról és Cirilla hercegkisasszonyról szóló legenda, bár ama háború valós eseményei szolgáltatják hátterét, hiszen metafora csupán, a költői képzelet szüleménye, mely azt volt hivatott szolgálni, hogy mi…

– Badarságokat hordasz össze, szenturam! – kiáltott rá kocsija magasságából Vera Loewenhaupt. – Miféle legenda? Miféle képzeletszülemény? Így vagy úgy, de én Ríviai Geraltot ismerem, a saját szememmel láttam Vizimában, ahol Foltest király lányát visszavarázsolta. És később találkoztam még vele a Kereskedőúton is, ahol a Céh kérésére megölte a kegyetlen griffmadarat, ami a karavánokra támadt, és ezzel a cselekedetével sok jó ember életét mentette meg. Nem, nem legenda ez, és nem is mese. Az igazat, a színtiszta igazat énekelte meg nekünk itt Kökörcsin mester.

– Megerősíthetem – mondta egy karcsú harcosnő, aki szorosan hátrafésülve és vastag varkocsba fogva viselte fekete haját. – Én, Lyriai Rayla, szintén ismerem Geraltot, a Fehér Farkast, a szörnyetegek híres legyőzőjét. Láttam nem egyszer és nem kétszer Yennefert, a varázslónőt is, amikor Aedirnben, Vengerberg városában jártam, ahol amaz székel. Arról azonban, hogy ezek ketten szerették volna egymást, semmit sem tudok.

– De igaz kell legyen – szólalt meg hirtelen dallamos hangon a szépséges tündelány az apró hermelinkalapban. – Egy ilyen gyönyörű ballada a szerelemről nem lehet igaztalan.

– Nem lehet! – álltak a tünde mellé Vilibert ispán leányai, és mintegy parancsszóra megtörölték szemüket sálacskáikkal. – Semmiképp sem lehet!

– Varázsló kegyelmed! – fordult Radcliffe-hez Vera Loewenhaupt. – Szerették egymást, vagy sem? Maga bizonyára tudja, hogyan volt ez köztük igazából, a vajákkal meg azzal a Yenneferrel. Lebbentse hát fel a titokról a fátylat!

– Ha a dal azt mondja, szerették egymást – mosolyodott el a varázsló –, akkor az úgy volt, és a szerelmük századokon át fog tartani. Ilyen a költészet ereje.

– Az a hír járja – szólt közbe hirtelen Vilibert ispán –, hogy Vengerbergi Yennefer elesett Sodden hegyén. Nem egy varázslónő esett el ott…

– Nem igaz – jelentette ki Troy-i Donimir. – Nem áll ott a neve az obeliszken. Az én vidékem az, nem egyszer jártam a Hegyen, és olvastam az emlékműre vésett neveket. Három varázslónő esett el ott. Triss Merigold, Lytta Neyd, akit Korallnak neveztek… Hmm… A harmadik neve valahogy kiesett az emlékezetemből…

A lovag Radcliffe-re, a varázslóra nézett, de az csak mosolygott, nem szólt egyetlen szót sem.

– Az a vaják meg – kiáltott fel hirtelen Sheldon Skaggs –, az a Geralt, aki azt a Yennefert szerette, az állítólag már fűbe harapott. Úgy hallottam, agyonverték valahol a Folyóntúlon. Irtotta a rémeket, irtotta, míg emberére nem talált. Így van ez már csak, emberek, aki kardot ragad, az kard által vész el. Mindenki ráakad egyszer a nálánál jobbra, és megízleli a vasat.

– Nem hiszem – rándult grimaszra a karcsú harcosnő sápadt ajka, aztán indulatosan a földre köpött, és csörömpölve keresztbe fonta mellén sodronyhálóval borított alkarjait. – Nem hiszem, hogy Ríviai Geralt nálánál jobbra akadhatott. Volt alkalmam látni, hogyan bánik az a vaják a karddal. Egyenesen embertelenül gyors…

– Jól mondta – vágott közbe a varázsló Radcliffe. – Embertelenül. A vajákok mutánsok, ezért a reakcióik gyorsasága…

– Nem értem, miről beszél, mágus uram – torzult még undokabb fintorra a harcosnő ajka. – A szavai túlságosan is tanultak. Én egyet tudok: egyetlen vívó, akit ismertem vagy ismerek, sem érhet fel Ríviai Geralttal, a Fehér Farkassal. Ezért aztán nem hiszem, hogy amazt harcban legyőzhették volna, ahogyan a törp uraság állítja.

– Szart se ér a vívó, ha rakat a kihívó – jelentette ki szentenciózusan Sheldon Skaggs. – Úgy tartják a tündék.

– A tündéknek – közölte hűvösen az Ősi Nép egyik magas, világos hajú képviselője, aki a csinos kalapocska mellett állt – nem szokásuk magukat ilyen ordenáré módon kifejezni.

– Nem! Nem! – csicseregték zöld sálacskáik mögül Vilibert ispán leányai. – Geralt, a vaják nem halhatott meg! A vaják megtalálta Cirit, akit a végzet neki rendelt, és aztán Yennefert, a varázslónőt is, és mindhárman sokáig éltek boldogan! Igaz, Kökörcsin mester?

– Hanem ez egy ballada volt, nemes kisasszonykák – ásított a sörre szomjazó manó, a vasárukészítő. – Hát hol kellene egy balladában igazat találni? Az igazság az egy dolog, a költészet meg egy másik. Vegyük például azt a… Hogy is hívták? Ciri? Azt a híres Meglepetést. Hát őt aztán a poéta úr teljes egészében az ujjából szopta. Én aztán nem egyszer jártam Cintrában, és tudom, hogy az ottani király és királyné gyermektelen házasságban élt, nem volt azoknak se fia, se lánya…

– Hazugság! – kiáltott fel egy fókabőr zekét viselő, rőt férfiú, akinek kockás kendő övezte homlokát. – Calanthe királynénak, Cintra Nőstényoroszlánjának volt egy lánya, akit Pavettának neveztek. Amaz meg a férjével együtt pusztult el egy tengeri vihar idején, amikor a tenger örvénye elnyelte őket, mind a kettőt.

– Magatok is látjátok, hogy nem hazudok! – hívtak mindenkit tanújukul a vasárucikkek. – Pavettát, és nem Cirit nevezték Cintra királykisasszonyának.

– Cirilla, akit Cirinek neveznek, éppen ama vízbe fulladt Pavetta lánya volt – magyarázta a vörös férfi. – Calanthe unokája. Nem királylány volt, hanem Cintra hercegkisasszonya. Éppen hogy ő volt az a vajáknak végzetéül rendelt meglepetés-gyermek, ő volt az, akiről még a születése előtt megesküdött a királyné, hogy a vajáknak adja, ahogyan azt a Kökörcsin úr megénekelte. De a vaják nem találhatta meg és nem vihette magával, itt bizony a poéta út eltért a valóságtól.

– Eltért, de még hogy – avatkozott a beszélgetésbe egy inasfiú, aki a ruhájából ítélve vándorlegény lehetett a mesterremeket és céhvizsgát megelőző útján. – A vajákot elkerülte a végzete. Cirilla odaveszett Cintra ostromában. Mielőtt még Calanthe királynő kivetette volna magát a toronyból, saját kezűleg segítette át a hercegkisasszonyt a túlvilágra, hogy ne kerüljön élve Nilfgaard karmai közé.

– Nem így volt, egyáltalán nem így – tiltakozott a rőt férfi. – A hercegkisasszonnyal a mészárlásban végeztek, amikor megpróbált elszökni a városból.

– Így vagy úgy – bődültek el a vasáruk –, nem találta meg a vaják azt a Cirillát! A költő hazudott!

– De szépen hazudott – mondta a kalapocskás tündelány a magas tündéhez simulva.

– Nem a költészetről van szó, hanem a tényekről! – kiáltotta a vándorlegény. – Én azt mondom, hogy a hercegkisasszony a saját nagyanyja keze által halt. Bárki, aki akkor Cintrában volt, megerősítheti!

– Én meg azt mondom, hogy az utcákon ölték meg, ahogy menekült – jelentette ki a vörös. – Tudom, mert ha nem is Cintrából származom, a skelligei jarl csapatához tartoztam, ami segítséget nyújtott Cintrának a háború idején. Cintra királya, Eist Tuirseach, ahogy azt mindenki tudja, éppen hogy a Skellige-szigetekről származott, a jarl nagybátyja volt. És én a jarl csapatában harcoltam Marnadalnál és Cintrában, és később, a vereség után Soddennél…

– Még egy kombattáns – mordult oda Sheldon Skaggs a körülötte tömörülő törpökhöz. – Csupa hős meg harcos. Hé, emberek! Van közöttetek egyetlenegy is, aki nem harcolt Marnadalnál vagy Soddennél?

– Nem helyénvaló ezen gúnyolódni, Skaggs – bökte oda feddőn a magas tünde, aki úgy ölelte át karjával a kalapkás szépséget, hogy azzal a többi udvarló minden esetleges kételyét eloszlassa. – Ne hidd, hogy te voltál az egyetlen, aki ott harcolt Soddennél. Én magam, csak hogy ne menjünk messzire, szintén részt vettem a csatában.

– Kíváncsi vagyok, melyik oldalon – súgta Radcliffe-nek jól hallhatóan Vilibert ispán, amiről a tünde még csak tudomást sem vett.

– Mint az köztudott – folytatta, oda se nézve az ispán és a varázsló felé –, jóval több, mint százezer harcos vonult hadba a második soddeni csatában, melyből legalább harmincezer veszett oda vagy nyomorodott meg. Köszönettel tartozunk Kökörcsin úrnak, aki egyik balladájában ezt a híres, de egyszersmind szörnyű küzdelmet örökítette meg. Az éneke szavaiból éppúgy, ahogy dallamából, nem hencegést, hanem figyelmeztetést hallottam ki. Ismétlem, hála és soha nem múló dicsőség a költő úrnak a balladáért, mely által talán sikerül a jövőben elkerülni, hogy egy olyan tragédia, amilyen az a kegyetlen és szükségtelen háború volt, megismétlődhessen.

– Való igaz – mondta Vilibert ispán kihívóan nézve a tündére. – Érdekes dolgokat fedezett fel a balladában, kegyelmes uram. Szükségtelen háború, azt mondja? El szeretné kerülni a jövőben az ilyen tragédiákat? Ezt úgy értsük, hogy ha Nilfgaard ismét ránk támadna, azt tanácsolja, hogy tegyük le a fegyvert? Hogy alázatosan fogadjuk el a nilfgaardi igát?

– Az élet felbecsülhetetlen értékű ajándék, melyet védelmeznünk kell – felelte hűvösen a tünde. – Semmi sem szolgáltat mentséget az öldöklésre és az emberáldozatra, amilyet Sodden két csatája jelentett, a vesztes éppúgy, mint a győztes. Mindkettő életek ezreibe került nektek, embereknek. Minden képzeletet felülmúló erőforrásokat vesztettetek el…

– Tündebeszéd! – fakadt ki Sheldon Skaggs. – Ostoba zagyvaság! Ez volt az ár, amit meg kellett fizetni azért, hogy mások méltóan és békében élhessenek, ahelyett, hogy hagytuk volna Nilfgaardnak, hogy bilincsbe verjen, megvakítson, korbáccsal kergessen a kénaknákba és sóbányákba minket. Azok, akik hősi halált haltak, és akik Kökörcsinnek köszönhetően örökké élni fognak az emlékezetünkben, megtanítottak minket arra, hogyan védjük meg az otthonunkat. Énekelje a balladáit, Kökörcsin uram, énekelje mindenkinek! Nem veszik kárba a tanulsága, hasznunkra válik még, meglássák! Mert nem ma, de holnap Nilfgaard újra ellenünk indul, véssétek a szavaimat az emlékezetetekbe! Most pihennek és a sebeiket nyalogatják, de közel a nap, amikor újra megpillantjuk a fekete palástjaikat és a tollakat a sisakjukon!

– Mit akarnak tőlünk? – kiabálta Vera Loewenhaupt. – Miért nem állhatnak így bennünket? Minek nem hagynak minket nyugton, nem engednek se élni, se dolgozni? Mit akarnak ezek a nilfgaardiak?

– A vérünket akarják! – bömbölte Vilibert ispán.

– És a földünket! – ordított fel valaki a parasztok tömegéből.

– És az asszonyainkat! – tette hozzá Sheldon Skaggs fenyegetően kidüllesztve a szemét.

Néhányan nevetésben törtek ki, de csak suttyomban és csendben. Merthogy bármilyen mulatságos is volt a felvetés, hogy a törpökön kívül bárki is szemet vethetne a kivételesen csúf törp asszonyokra, mindez nem volt épp biztonságos tárgya a gúnynak és tréfának, különösen az alacsony, zömök és szakállas őkelmék jelenlétében; bárdjaiknak és parasztkéseiknek megvolt az az ocsmány szokása, hogy ördögi gyorsasággal ugorjanak elő az övük mögül. És a törpök, akik valami kifürkészhetetlen okból szentül meg voltak győződve arról, hogy az egész világ kéjelegve leselkedik a feleségeikre és lányaikra, hallatlanul érzékenyek voltak e tekintetben.

– El kellett ennek jönnie egyszer – jelentette ki hirtelen az ősz hajú druida. – Így kellett történnie. Elfelejtettük, hogy nem vagyunk egyedül ezen a világon, hogy nem mi vagyunk e világ közepe. Akár az ostoba, lusta, telhetetlen kárászok az iszapos tóban, nem hittük, hogy a csukák léteznek. Engedtük, hogy a világunk, akár ama víztározó, eliszaposodjon, elmocsarasodjon és ellustuljon. Nézzetek csak körül: mindenütt bűn és gaztett, kapzsiság, haszonvágy, viszály, békétlenség, erkölcsi hanyatlás, a tisztelet hiánya bármiféle értékkel szemben. Ahelyett, hogy élnénk, ahogyan a Természet parancsolja, pusztítani kezdtük ezt a Természetet. És mink van most? Bucakemencék bűzével mérgezett a levegő, mészárszékek és cserzőműhelyek szennyezik a folyókat és forrásokat, ész nélkül irtják az erdőket… Hah, még a szent Bleobheris eleven kérgébe is, nézzétek csak, ott, épp a poéta úr feje fölött, egy bicskával bevésett borzalmas szó. Ráadásul még rosszul is vésték be, nem elég, hogy vandál volt, de ráadásul tanulatlan, írástudatlan ember. Min csodálkoztok? Rossz vége kellett legyen ennek…

– Úgy van, úgy van! – vette fel a fonalat a testes páter. – Térjetek észre, bűnösök, míg nem késő, mert az istenek haragja és bosszúja vár rátok! Emlékezzetek Itlina jövendölésére, látnoki szavaira az istenek büntetéséről, mely a bűnökkel szennyes nemzetségre hull! Emlékezzetek: „Eljő a Megvetés Ideje, és a fa elhullajtja levelét, a bimbó elfonnyad, megrothad a gyümölcs, és avas lesz a mag, a folyók medre pedig víz helyett jéggel folyik majd. És eljő a Fehér Fagy, és a nyomában a Fehér Fény, és a világ förgetegben pusztul el.” Így szólt a jós Itlina! De mielőtt ez megtörténik, látható jelek érkeznek és csapások hullanak, mert emlékezzetek, Nilfgaard isteni büntetés! Az ostor, mellyel a Halhatatlanok titeket ostoroznak, bűnösök, hogy…

– Eh, fogja be a pofáját, maga szentéletű! – üvöltött rá Sheldon Skaggs nehéz bakancsával topogva. – Herótom van a babonáitól és ostobaságaitól! Forog az ember gyomra…

– Csak óvatosan, Sheldon – szakította félbe mosolyogva a magas tünde. – Ne űzz gúnyt a más vallásából. Se nem szép dolog, se nem udvarias, se nem… biztonságos.

– Semmiből sem űzök gúnyt – ellenkezett a törp. – Nem vonom kétségbe az istenek létezését, de felháborít, ha valaki evilági dolgokba keveri őket bele, és port hint az emberek szemébe valami bolond tünde jóslataival. A nilfgaardiak volnának eszközök az istenek kezében? Baromság! Nyúljatok csak vissza az emlékezetetekben, emberek, Dezmod, Radovid, Sambuk idejéig, a Vén Tölgy Abrad idejéig! Nem emlékeztek, mert olyan rövid az életetek, mint a kérésznek, de én emlékszem, és emlékeztetlek titeket, mi is volt itt, ezeken a földeken rögtön azután, hogy a csónakjaitokból a partra kecmeregtetek a Jaruga torkolatánál és a Pontar deltájában. A négy partot érő hajóból három királyság lett, később aztán az erősebbek bekebelezték a gyengébbeket, és ily módon növekedtek megerősítve az uralmukat. Leigáztak másokat, magukba olvasztották őket, és a királyságok nőttek, egyre nagyobbak és erősebbek lettek. És most pontosan ugyanezt teszi Nilfgaard, mert erős és egységes ország, fegyelmezett és összetartó. És hogyha nem fogtok magatok is hasonlóan összefogni, Nilfgaard bekebelez titeket, pont úgy, mint a csuka a kárászt, ahogyan ama bölcs druida mondta!

– Azt próbálják meg! – düllesztette ki három oroszlánnal díszített mellét Troy-i Donimir, és rácsapott a kardjára hüvelyében. – Jól elláttuk a bajukat Soddennél, el tudjuk látni másodszorra is!

– Milyen biztos a dolgában – mordult rá Sheldon Skaggs. – Látszik, elfelejtette, címzetes uram, hogy míg a második csatára sor került Sodden alatt, Nilfgaard úgy tarolta le a földjeit, akár egy vashenger, és olyan daliák hulláival hintette be a szántókat Marnadaltól Folyóntúlig, mint amilyen maga is. De a nilfgaardiakat sem a magához hasonló nagyhangú legények tartóztatták fel, hanem Temeria, Redania, Aedirn és Kaedwen egyetértésben egyesült erői. Egység és egyetértés, na azok tartóztatták fel őket!

– Nem csak – szólt zengő hangon, de nagyon is hűvösen Radcliffe. – Nem csak azok, Skaggs uram.

A törp hangosan megköszörülte a torkát, megszívta az orrát, összedörzsölte a bakancsszárait, aztán kissé meghajolt a varázsló irányába.

– Senki sem vonja kétségbe a rendtestvérei érdemeit – mondta. – Szégyellje magát az, aki nem ismeri el a Sodden-hegyi varázslók hősiességét, mert vitézen kiálltak, a közös ügyért hullatták vérüket, nagyban hozzájárultak a diadalhoz. Nem feledkezett meg róluk Kökörcsin a balladájában, és mi sem felejtjük őket. De vegye figyelembe, hogy amint ama egyesült és szolidáris varázslók, akik a Hegyen kiálltak, a Roggeveeni Vilgefortz parancsának engedelmeskedtek, úgy mi, a Négy Királyság harcosai Redaniai Vizimir vezénylete alatt álltunk. Csak az a kár, hogy ez az egyetértés és szolidaritás csak a háború idejére tartott ki. Mert lám csak, ahogy béke lett, megint megoszlottunk. Vizimir és Foltest kölcsönösen szorongatják egymást a vámmal meg az árumegállítási joggal, az aedirni Demavend Észak-Marchiáért vitatkozik Henselttel, a Hengforsi Szövetség és a koviri Thyssenek pedig magasról tesznek az egészre. De ahogy hallottam, a varázslók között is hiába keresnénk ma már a korábbi egyetértést. Nincs maguk között összetartás, nincs fegyelmezettség, nincs egység. Nilfgaardban viszont van!

– Nilfgaardot Emhyr var Emreis császár kormányozza, a zsarnok és egyeduralkodó, aki korbáccsal, kötéllel és bárddal kényszerít engedelmességre! – harsant fel Vilibert ispán. – Mégis mit javasol nekünk, törp uram? Mégis mi végett kellene összeállnunk? Egy hasonló zsarnokságért? És a maga véleménye szerint melyik királynak, melyik királyságnak kellene maga alá rendelnie a többit? Kinek a kezében szeretné látni a jogart és a kancsukát?

– Hát mit érdekel az engem? – vonta meg a vállát Skaggs. – Ezek a ti dolgaitok, az embereké. Egyébként meg akárkit is választanátok királynak, nem lenne az törp semmiképpen.

– Sem tünde, de még féltünde sem – tette hozzá az Ősi Nép magas képviselője, aki még mindig a kalapkás szépséget ölelte. – Még a negyedtündét is alsóbbrendűnek tartjátok…

– Hát ez bánt titeket – nevetett fel Vilibert. – Egy követ fújtok ti Nilfgaarddal, mert Nilfgaard is egyenlőségről óbégat, azt ígéri nektek, hogy visszatér a régi rend, amint csak leigáz minket, és ezekről a földekről elkerget. Hát ilyen egységről, ilyen egyenlőségről álmodoztok, erről beszéltek, ezt hirdetitek! Mert Nilfgaard arannyal fizet meg érte benneteket! Hát nem csoda az, ha így szeretitek egymást, hiszen tündenépség az, a nilfgaardi…

– Ostobaság – felelte hűvösen a tünde. – Ostobaságokat fecseg, lovag uram. Nyilvánvaló, hogy a fajgyűlölet vakítja el, végtére a nilfgaardiak épp olyan emberek, amilyen maga is.

– Szemen szedett hazugság! A Fekete Seidhe ivadékai, mindenki tudja! Tündevér folyik az ereikben! A tündék vére!

– És a maga ereiben mi folyik? – mosolyodott el gúnyosan a tünde. – Nemzedékek, századok óta keveredik a vérünk, a miénk és a maguké, és mindeddig kitűnően ment, nem tudom, szerencsénkre vagy szerencsétlenségünkre. Nem egészen negyedszázada kezdték csak üldözni a vegyes kapcsolatokat, különben is csapnivaló eredménnyel. Mutasson csak nekem egy embert a Seidhe Ichaer, az Ősi Nép vérének egyetlen cseppje nélkül.

Vilibert szemmel láthatóan elvörösödött. Erősen elpirult Vera Loewenhaupt is. Radcliffe, a varázsló lehajtotta a fejét és köhintett. De ami igazán érdekes, hogy a hermelinkalapocskát viselő szépséges tündelány arcát is pír lepte el.

– Mindannyian Föld Anyánk gyermekei vagyunk – hangzott fel az ősz hajú druida szava a csendben. – A Természet Anya gyermekei vagyunk. És bár anyánkat nem tiszteljük, bár nem egyszer szaporítjuk gondját s baját, bár összetörjük a szívét, ő szeret minket, ő mindannyiunkat szeret. Emlékezzünk erre, mi, akik összegyűltünk a Barátság Terén. És ne vitatkozzunk, melyikünk ért ide elsőként, mert az első a hullámok által partra vetett Makk volt, és a Makkból kelt ki a Nagy Bleobheris, a tölgyek legvénebbike. A Bleobheris ágai alatt állva, ősöreg gyökerei között, ne feledkezzünk meg a magunk saját, testvéri gyökereiről, a földről, melyből ezek a gyökerek előbukkannak. Emlékezzünk a poéta Kökörcsin szavaira…

– Na ez az! – kiáltott fel Vera Loewenhaupt. – De hol is van ő?

– Elpucolt – konstatálta Sheldon Skaggs a dalnok hűlt helyét nézve a tölgy lábánál. – Fogta a pénzt, és búcsú nélkül elpucolt. Egészen tündemódra!

– Törpmódra! – cincogták a vasáruk.

– Embermódra – javította ki a magas tünde, a kalapocskás szépség pedig a vállára hajtotta fejét.

•

– Hé, regös – szólt oda Mama Lantieri, aki jácint, izzadtság, sör és füstölt hús szagát húzva maga után, kopogás nélkül lépett be a szobába. – Vendéged van. Fáradjon be, kegyelmes uram.

Kökörcsin megigazította a haját, és kiegyenesedett a hatalmas faragott karosszékben. A térdén ülő két lány fürgén felpattant, és szétnyílt ingeiket összehúzva eltakarták bájaikat. „A szajhák szemérme”, futott át a költő fején, nem is rossz cím egy balladának. Felállt, becsatolta az övét, és zekét öltött, közben végig a küszöbön álló nemest figyelte.

– Való igaz – mondta –, akárhol képesek engem megtalálni, bár igen ritkán választják ehhez a megfelelő időpontot. Szerencséjére még nem döntöttem el, hogy melyik szépséghez volna kedvem. Mert hát a te áraid mellett, Lantieri, nem engedhetem meg magamnak mindkettőt.

Mama Lantieri megértően elmosolyodott, és tapsolt egyet. Mindkét lány – a fehér bőrű, szeplős szigetlakó és a fekete hajú féltünde is sietve hagyta el a szobát. A küszöbön álló férfi levette a köpenyét, és egy kicsi, de hízott erszénnyel együtt a Mama kezébe nyomta.

– Bocsásson meg, mester – mondta közelebb lépve, és leült az asztalhoz. – Tudom, hogy nem jókor zavarom. De olyan hirtelen tűnt el a tölgyfa alól… Nem sikerült utolérnem az országúton, ahogyan szerettem volna, és nem sikerült azonnal a nyomára akadnom a városkában. Higgyen nekem, nem rabolom sokáig az idejét…

– Mindig ezt mondják, és mindig hazudnak – szakította félbe a bárd. – Hagyj minket magunkra, Lantieri, ügyelj rá, hogy nem zavarjanak. Hallgatom, uram.

A férfi fürkész szemmel nézett vissza rá. Sötét, nedves szeme volt, mintha könnyezne, hegyes orra és csúnya, keskeny ajkai.

– Késedelem nélkül a tárgyra térek – jelentette ki kivárva, hogy Mama mögött bezáruljon az ajtó. – Érdeklődéssel töltenek el a balladái, mester. Pontosabban bizonyos személyek, akikről énekel. Foglalkoztat a balladái hőseinek valódi sorsa. Hiszen, ha nem tévedek, tényleges személyek valódi sorsa jelentette az inspirációt szépséges műveihez, melyeket a tölgyfa alatt hallhattam. Nem másra gondolok, mint… A kis cintrai Cirillára. Calanthe királyné unokájára.

Kökörcsin a plafonra pillantott, és megdobogtatta ujjaival az asztalt.

– Kegyelmes uram – mondta szárazan. – Különös dolgok érdeklik magát. Különös dolgokról kérdez. Valamiért úgy tűnik nekem, hogy ön nem az, akinek hittem magát.

– És kinek hitt engem, ha szabad tudnom?

– Nem tudom, szabad-e. Attól fog függeni, hogy átadja-e most közös ismerőseink üdvözletét. Rögtön ezzel kellett volna kezdenie, de valahogy elfelejtette.

– Egyáltalán nem felejtettem el – nyúlt a férfi szépiaszín bársonykabátja mellébe, és újabb erszényt húzott elő; valamivel nagyobb volt, mint amit a kerítőnőnek adott, de éppolyan hízott, és éppúgy csörgött, ahogy az asztal lapjához ért. – Nekünk egész egyszerűen nincsenek közös ismerőseink, Kökörcsin. De vajon nem ellensúlyozza-e ez az erszény eme hiányosságot?

– És mit szándékszik megvenni ezért a soványka kis szütyőért? – biggyesztette le az ajkát a trubadúr. – Mama Lantieri egész bordélyát az azt körülvevő birtokkal egyetemben?

– Mondjuk úgy, hogy a művészetet szándékozom támogatni. És a művészt. Azért, hogy elcseveghessek a művésszel a munkásságáról.

– Hát ennyire szeretné a művészetet, uram? Hát annyira sürgős volna elbeszélgetnie a művésszel, hogy még azelőtt megpróbál pénzt tuszakolni a zsebébe, hogy bemutatkozna, megszegve ezzel az udvariasság legelemibb szabályait?

– Beszélgetésünk kezdetén – húzta résnyire az ismeretlen fekete szemét – nem volt ellenére az inkognitóm.

– De most már kezd ellenemre lenni.

– Nem szégyellem a nevem – válaszolta a férfi halvány mosollyal keskeny ajkán. – A nevem Rience. Nem ismer engem, Kökörcsin mester, és nem is csoda. Túlságosan is híres ahhoz, hogy minden rajongóját ismerhesse. Ám tehetségének minden egyes csodálója számára úgy tűnik, hogy ismeri magát, olyannyira jól ismeri, hogy egyfajta bizalmasság a lehető leghelyénvalóbb köztük és maga között. Ez rám is vonatkozik, teljes mértékben. Tudom, hogy a feltevés téves, kegyeskedjen megbocsátani.

– Kegyeskedek megbocsátani.

– Számíthatok hát arra, hogy szíveskedik válaszolni néhány kérdésre…

– Nem, nem számíthat – szakította félbe felfuvalkodottan a költő. – Most pedig maga kegyeskedjen megbocsátani nekem, de nem szívesen vitatkozom a műveim témájáról, az ihlet forrásairól, a szereplőkről, legyenek bár fiktívek vagy másfélék. Az ilyesmi ugyanis lehántja a költészetről annak poétikus felszínét, és a trivialitás felé vezet.

– Úgy volna?

– Teljes bizonyossággal. Vegye észre, hogy ha a víg molnárnéról szóló balladámat elénekelvén világgá kürtölném, hogy valójában Zvirkáról van szó, Réticsík molnár nejéről, és mindezt kiegészítendő kihirdetném, hogy Zvirkát szabadon meg lehet hágni minden csütörtökön, merthogy csütörtökönként a molnár vásárba megy, az már nem volna költészet. Az vagy pecérkedés volna, vagy aljas rágalom.

– Értem én, értem – vágta rá gyorsan Rience. – De ez talán rossz példa. Hiszen engem nem érdekelnek senki bűnei vagy bűnöcskéi. Senkit sem rágalmaz meg azzal, ha a kérdéseimre válaszol. Nekem csak egyetlen aprócska információra van szükségem: mi történt valójában Cirillával, Cintra hercegkisasszonyával? Jó páran azt állítják, hogy Cirilla odaveszett a város bevételekor, még szemtanúi is vannak az esetnek. A balladájából viszont az következne, hogy a gyermek túlélte. Engem valóban érdekel, hogy ez a képzelete szüleménye, vagy valós tény? Igaz vagy hamis?

– Rendkívüli módon örömömre szolgál az érdeklődése – mosolyodott el Kökörcsin szélesen. – Most megmosolyog, hogyishívják uram, de épp ez volt a szándékom, amikor ezt a balladát költöttem. Szerettem volna a hallgatóit megindítani, és felpiszkálni a kíváncsiságukat.

– Igaz vagy hamis? – ismételte hűvösen Rience.

– Hogyha ezt elárulnám, a saját munkám eredményét rombolnám le. Viszlát, barátom. Kihasználtál minden időt, amit neked szentelhettem. Odakint pedig várnak az ihletőim, kétségek között, hogy melyiküket is választom.

Rience hosszasan hallgatott, és egyáltalán nem készült távozni. Ellenszenves, vizenyős tekintettel nézte a költőt, és a költő érezte magában az egyre növekvő nyugtalanságot. Lentről, a bordély főterméből időről időre magas hangú, női kacajjal megszakított, vidám zsivaj szűrődött fel hozzájuk. Kökörcsin elfordította a fejét, mintha csak megvetéssel telt felsőbbségét akarná bizonyítani, valójában azonban a távolságot mérte fel, ami a szoba sarkától, és a mellére korsóból vizet csorgató nimfát ábrázoló gobelintől elválasztotta.

– Kökörcsin – törte meg végül a csendet Rience, miközben szépiaszínű kabátja zsebébe csúsztatta a kezét. – Nagyon kérlek, válaszolj a kérdéseimre. Ismernem kell a választ. Mindez elmondhatatlanul fontos a számomra. És higgy nekem, a te számodra is, mert ha jószántadból válaszolsz, akkor…

– Akkor mi?

Rience keskeny ajkára förtelmes grimasz lopózott.

– Akkor nem kell beszédre kényszerítselek.

– Hallgass ide, te akasztófáravaló! – Kökörcsin felállt, és úgy tett, mint ha fenyegető képet vágna. – Undorodom a felfordulástól és az erőszaktól. De rögvest Mama Lantieriért fogok kiáltani, ő pedig idehívja majd azt a bizonyos Gruzillát, aki a kidobó megtisztelő és felelős funkcióját tölti be ezen a szent helyen. Valódi művésze a szakmájának. Hát ő fog téged seggbe rúgni, te meg átrepülsz majd a város háztetői felett, de olyan szépen, hogy azon kevesek, akik ilyentájt az utcákat róják, pegazusnak fognak hinni.

Rience tett egy röpke kézmozdulatot, és valami megvillant a tenyerében.

– Biztos vagy benne – kérdezte –, hogy sikerül érte kiáltanod?

Kökörcsinnek esze ágában sem volt megbizonyosodni arról, hogy sikerül-e. De várni sem állt szándékában. Mielőtt még a pillangókés átfordult és összekattant volna Rience kezében, egy hosszú ugrással elérte a szoba sarkát, eltűnt a nimfás faliszőnyeg alatt, egy rúgással kitárta a titkos ajtót, és ügyesen lavírozva a csúszós korlát mentén hanyatt-homlok rohanni kezdett lefelé a csigalépcsőn. Rience utána vetette magát, de a költő biztos volt a dolgában – úgy ismerte a titkos átjárót, mint a saját tenyerét, nem egyszer vette már hasznát a hitelezői, féltékeny férjek vagy a pofán csapására kész konkurencia elől menekülve, akiktől időnként ellopott egy-egy rímet vagy dallamot. Tudta, hogy a harmadik fordulónál kitapint majd egy forgóajtót, és mögötte ott lesz a pincébe vezető létra. Biztos volt benne, hogy az üldözője, ahogy előtte oly sokan mások, képtelen lesz majd lefékezni, hanem tovább szalad, és rálép a csapóajtóra, minekutána a disznóólban landol. Biztos volt benne, hogy az összetört, szarral összemocskolt és disznók által eldöngetett üldözőjének elmegy a kedve a hajszától.

Kökörcsin tévedett, mint mindig, amikor biztos volt valamiben. A háta mögött hirtelen kékesen felvillant valami, és a költő érezte, ahogy elzsibbadnak, megdermednek és megmerevednek a tagjai. Nem sikerült lelassítania a forgóajtónál, a lábai felmondták a szolgálatot. Felkiáltott, és a szűk folyosó falának neki-nekiütődve végiggurult a lépcsőkön. A csapóajtó száraz reccsenéssel nyílt ki alatta, a trubadúr pedig a mélybe, a sötétségbe és a bűzbe zuhant. De mielőtt még a kemény talajba csapódott és elvesztette az eszméletét, eszébe jutott, hogy Mama Lantieri említett valamit a disznóól tatarozásával kapcsolatban.

•

Az összekötözött csuklóiban és az ízületekből kegyetlenül kiugrasztott vállaiban sajgó fájdalom térítette magához. Kiáltani akart, de nem tudott; úgy érezte, mintha agyaggal tapasztották volna be a szájüregét. A talajon térdelt, és egy csikorgó kötél húzta a kezeinél fogva a magasba. Enyhíteni akarva a vállai terhét megpróbált felemelkedni, de a lábait is összekötözték. Mégis sikerült fojtogatva és fulladozva felállnia – ebben nagy mértékben segítségére volt a zsineg, amely könyörtelenül húzta magával.

Rience ott állt előtte, és gonosz, vizes szeme csillogtak a lámpás fényében, melyet a mellette tornyosuló majd’ kétméteres, borotválatlan, tagbaszakadt fickó tartott. Egy másik, minden bizonnyal nem kisebb gazfickó a háta mögött állt. Kökörcsin hallotta, ahogy lélegzik, érezte az áporodott verejtékszagát. Épp ez a másik, ez a bűzlő volt az, aki a poéta csuklóihoz erősített és a tetőgerendán átvetett kötelet húzta.

Kökörcsin talpa elemelkedett a talajtól. A költő orrát sípoló hang hagyta el, de semmi több nem telt ki tőle.

– Elég – mondta végül Rience, szinte azonnal, de Kökörcsinnek úgy tűnt, egy örökkévalóság telt el. Talajt ért, de letérdelni minden igyekezete ellenére sem tudott – a megfeszített zsineg még mindig olyan feszesen tartotta, akár a húr.

Rience közeledett felé. Az arcán még csak a nyoma sem látszott az érzelemnek, könnybe lábadt szemének kifejezése jottányit sem változott. Ahogyan a hang is, amin megszólalt, nyugodt volt, halk, egyenesen kissé unott.

– Te nyomorult rímkovács. Te vakarék. Te ganéj. Te önhitt senki. Előlem akartál elmenekülni? Előlem még senki sem menekült el. Nem fejeztük be a beszélgetést, te ripacs, te bárányfejű. Kérdeztem tőled valamit lényegesen kellemesebb körülmények között. Most pedig válaszolni fogsz a kérdéseimre, de lényegesen kellemetlenebb körülmények közt. Igaz, hogy válaszolni fogsz?

Kökörcsin készségesen bólogatott. Rience csak ekkor mosolyodott el. És jelt adott. A bárd kétségbeesetten visított, érezve, ahogyan a kötél megfeszül, és hátracsavart karjai megreccsennek az ízületben.

– Nem tudsz beszélni – állapította meg a továbbra is kéjesen mosolygó Rience. – De fáj, igaz? Hogy tudd, egyelőre a magam örömére húzattalak fel, mert borzasztóan szeretem nézni, amikor fáj valakinek. Na, még egy kicsit feljebb.

Kökörcsin kis híján megfulladt, úgy sípolt.

– Elég – adta ki végül a parancsot Rience, azután közelebb lépett, és a zsabójánál fogva megragadta a költőt. – Hallgass meg, kiskakas. Most leveszem rólad az átkot, hogy újra beszélni tudj. De ha a szükségesnél feljebb próbálod emelni azt az elragadó hangodat, megbánod.

Tett egy rövid kézmozdulatot, gyűrűjét a poéta arcához érintette, és Kökörcsin érezte, ahogy visszatér az érzés az állkapcsába, a nyelvébe és a szájpadlásába.

– Most – folytatta halkan Rience – felteszek neked néhány kérdést, te pedig felelni fogsz rájuk, gondolkodás nélkül, gyorsan és kimerítően. Ha pedig akár csak egy pillanatra is tétovázni vagy dadogni kezdesz, ha a legkisebb okot adod arra, hogy kétségeim támadjanak az igazmondásodat illetően… Nézz csak le.

Kökörcsin engedelmeskedett. Rémülten vette tudomásul, hogy a bokája kötelékeihez egy vékony zsinórt erősítettek, aminek a másik végét egy mésszel teli vödörhöz kötözték.

– Ha megparancsolom, hogy húzzanak feljebb – mosolyodott el ocsmányul Rience –, és veled együtt ezt a vödröcskét is, akkor minden bizonnyal nem nyered többé vissza az uralmat a kezed fölött. Kétlem, hogy valami ilyesmit követően képes lennél lanton játszani. Igazán mondom, hogy kétlem. Úgyhogy azt gondolom, beszélni fogsz. Igazam van?

Kökörcsin nem helyeselt, mert a félelemtől képtelen volt a fejét megmoccantani vagy akár egy hangot is kiadni. Rience sem keltette azt a benyomást, mintha fontos volna neki a válasz.

– Magától értetődő – közölte –, hogy rögtön tudni fogom, igazat beszélsz-e, azon nyomban kiismerem magam minden kibúvón, nem hagyom, hogy megtévesszen holmi költői fogás vagy homályos erudíció. Mindez semmiség a számomra, ahogyan semmiség volt az, amikor megbénítottalak a lépcsősoron. Úgyhogy azt tanácsolom, te semmirekellő, hogy mérlegelj minden szót. Na, kár az időért, kezdjük. Mint tudod, az egyik szépséges balladád hősnője érdekel, a cintrai Calanthe királyné unokája. Cirilla hercegkisasszony, akit Cirinek becéznek. Szemtanúk beszámolói szerint a nevezett személy életét vesztette a város bevétele során, két évvel ezelőtt. Azonban a balladádban igen képszerűen és meghatóan írod le a találkozását ama különös, már-már legendás illetővel, azzal a… vajákkal, Geralttal vagy Geralddal. Figyelmen kívül hagyva a költői badarságokat a végzetről és a sorsítéletekről, a balladából egyenesen következik, hogy a gyerek ép bőrrel úszta meg a Cintráért vívott harcot. Igaz volna ez?

– Nem tudom… – nyögte Kökörcsin. – Az istenekre, én csak egy költő vagyok! Hallottam ezt-azt, a többit meg…

– Na?

– A többit kitaláltam. Konfabuláltam! Én semmit sem tudok! – üvöltött fel a bárd látva, hogy Rience jelt ad a bűzlő fickónak, és érezve, ahogyan a zsinór erősebben feszül meg. – Nem hazudok!

– Való igaz – bólogatott Rience. – Nem hazudsz egyenesen a szemembe, azt megérezném. De valamit csűrsz-csavarsz. Nem találtál volna ki csak úgy, minden ok nélkül egy balladát. Azt a vajákot meg ismered hiszen. Nem egyszer láttak téged a társaságában. Na, mondd már, Kökörcsin, ha kedvesek neked az ízületeid. Mindent, amit csak tudsz.

– Azt a Cirit – csikarta ki magából a költő – a vajáknak rendelték. Úgymond meglepetés-gyermek… Biztosan hallotta, híres történet. A szülei esküt tettek, hogy a vajáknak adják…

– A szülei annak az őrült mutánsnak kellett volna adják a gyereket? Annak a bérgyilkosnak? Hazudsz, rímkovács. Ilyen vicceket csicseregj csak az asszonyoknak.

– Így volt, az anyám lelkére megesküszöm – zokogott fel Kökörcsin. – Biztos forrásból tudom… A vaják…

– A kislányról beszélj. A vaják egyelőre nem érdekel.

– Semmit sem tudok a lányról! Csak annyit tudok, hogy a vaják érte indult Cintrába, amikor a háború kitört. Találkoztam vele akkor. Tőlem hallott a mészárlásról, Calanthe haláláról… A gyerekről kérdezett, a királyné unokájáról… De hiszen én tudtam, hogy Cintrában mind odavesztek, az utolsó bástyából egy teremtett lélek sem menekült…

– Beszélj. Kevesebb metaforát. Több konkrétumot!

– Amikor a vaják tudomást szerzett Cintra elestéről és a mészárlásról, letett az utazásról. Mindketten északra menekültünk. Hengforsban váltam el tőle, azóta nem láttam… És mert útközben beszélt egy keveset arról a… Ciriről, vagy hogy hívják… és a végzetről… Hát megköltöttem ezt a balladát. Nem tudok többet, esküszöm!

Rience komoran nézett vissza rá.

– És hol van most ez a vaják? – kérdezte. – Ez a szörnyirtó bérenc, ez a költői lelkű mészáros, aki szeret a végzetről értekezni?

– Megmondtam, utoljára akkor láttam…

– Tudom, mit mondtál – fojtotta belé a szót Rience. – Buzgón hallgatom, amit mondasz. És te is buzgón hallgass engem. Pontosan felelj meg a neked feltett kérdésekre. A kérdés a következőképpen hangzott: ha senki sem látta ezt a vaják Geraltot vagy Geraldot több mint egy éve, akkor mégis hol rejtőzik? Hol szokott bujkálni?

– Nem tudom, hogy hol van az a hely – vágta rá fürgén a trubadúr. – Nem hazudok. Tényleg nem tudom…

– Túl gyorsan, Kökörcsin, túl gyorsan – mosolyodott el Rience ellenségesen. – Túl készségesen. Okos vagy, de óvatlan. Azt mondod, nem tudod, hol van. De felteszem, hogy tudod, mi is az.

Kökörcsin összeszorította a fogait. Dühében és kétségbeesésében.

– Nos? – Rience jelt adott a büdös fickónak. – Hol bujkál a vaják? Hogy hívják azt a helyet?

A poéta hallgatott. A zsinór megfeszült, fájdalmasan megcsavarva a kezét, a lába elemelkedtek a földtől. Kökörcsin felordított, röviden, hirtelen hallgatva el, mert Rience mágusgyűrűje azon nyomban betömte a száját.

– Magasabbra, magasabbra – tette csípőre a kezét Rience. – Tudod, Kökörcsin, mágikusan is átfésülhetném az agyadat, de az olyan kimerítő. Azon kívül szeretem nézni, ahogy a szemek a fájdalomtól kiugranak a gödrükből. Meg aztán úgyis elmondod.

Kökörcsin tudta, hogy el fogja mondani. A bokájához erősített kötél megfeszült, a mésszel teli vödör csikorogva csúszott arrébb a padlón.

– Uram – szólalt meg hirtelen a másik tagbaszakadt, és a lámpát köpönyegével letakarva kilesett a disznóól ajtónyílásán. – Valaki erre jön. Talán valami kurva.

– Tudjátok, mi a teendő – sziszegte Rience. – Oltsd el a lámpát!

A bűzlő alak elengedte a kötelet, Kökörcsin pedig magatehetetlenül a földre zuhant, de úgy, hogy lássa, ahogyan a lámpás fickó az ajtóhoz áll, a büdös meg, egy hosszú késsel a kezében, a túloldalról leselkedik. A deszkák résein keresztül bevilágítottak a bordély fényei, a poéta hallotta a kiszűrődő énekszót és lármát.

A disznóól ajtaja felnyikordult és kitárult; egy alacsony, köpönyegbe burkolózott alak állt ott kerek, szorosan a fejéhez simuló sapkában. A fehérnép egy pillanatig habozott, aztán átlépte a küszöböt. A bűzlő fickó rávetette magát, lendületből vágott a késével. És térdre bukott, mert a kés nem lelt ellenállásra, úgy hatolt át a nőalak torkán, akár egy füstgomolyagon. Mert az alak valóban csak füstgomolyag volt, amely mostanra oszlani kezdett. De még mielőtt szertefoszlott volna, egy másik alak lépett a disznóólba, nehezen kivehető, sötét és fürge, akár a menyét. Kökörcsin látta, ahogyan a köpönyegét a lámpást tartó férfira vetve átugrik a bűzlő fickó felett, látta, amint valami megvillan a tenyerében, hallotta, ahogyan a bűzös fulladozik és vadul felhorkan. A másik tagbaszakadt kikászálódott a köpönyeg alól, felugrott, suhintott a késével. A sötét alak kezéből tüzes villám lövellt ki sziszegve, és kísérteties pattanással áradt szét a fickó arcán és mellén, akár a lángoló olíva. A tagbaszakadt férfi élesen felvisított, a disznóólat az égő hús undorító szaga töltötte meg.

Rience ekkor támadott. Az ige, amelyet a nőre vetett, kék fénnyel világította be a sötétséget, melyben Kökörcsin egy férfiruhába öltözött, mindkét kezével különösen gesztikuláló, karcsú nőt pillantott meg. Csak egy pillanatra látta, mert a kék derengés dörgés és vakító villanás közepette hirtelen eltűnt, Rience pedig dühében üvöltve hátrarepült, egy fa válaszfalba csapódott, ami recsegve összetört. A férfiruhás nő utána ugrott, a kezében tőr szikrázott fel. A disznóólat ismét fény árasztotta el, de ezúttal aranyló, mely a levegőben hirtelen feltűnő, fénylő oválisból sugárzott. Kökörcsin látta, ahogyan Rience felpattan a padlóról, és az oválisba veti magát, hogy aztán azon nyomban eltűnjön. Az ovális veszített fényéből, de még mielőtt teljesen kihunyt volna, a nőnek sikerül odaszaladnia, és a karját előre nyújtva érthetetlenül elkiáltania magát. Valami megreccsent és felzúgott, a kihunyóban lévő ovális egy pillanatig süvítő lángokkal csapott föl. A távolból, nagyon messziről nehezen kivehető hang ütötte meg Kökörcsin fülét, egy hang, amely nagyon emlékeztette egy fájdalmas kiáltásra. Az ovális teljesen kihunyt, a disznóólon ismét eluralkodott a sötétség. A költő érezte, hogy a száját betömő erő egyre enyhül.

– Segítség! – ordított fel. – Mentsenek meg!

– Ne óbégass, Kökörcsin – mondta a nő, miközben mellé térdelt, és Rience pillangókésével elvágta a kötelékeit.

– Yennefer? Te vagy az?

– Csak nem fogod azt állítani, hogy elfelejtetted, hogy nézek ki. De talán a hangom sem idegen a te muzikális fülednek. Fel tudsz állni? Nem tört csontod?

Kökörcsin nagy nehezen feltápászkodott, feljajdult, és megdörzsölte mindkét fájó karját.

– Mi van velük? – mutatott a padlón heverő testekre.

– Nézzük meg – csattintotta össze a varázslónő a kést. – Az egyiknek életben kellene lennie. Lenne hozzá néhány kérdésem.

– Ez itt – mondta a trubadúr a bűzlő fölött állva – talán él.

– Nem hiszem – állapította meg szenvtelenül Yennefer. – Annak átvágtam a légcsövét és a nyaki ütőerét. Lehet, hogy még motoszkál benne valami, de már nem sokáig fog motoszkálni.

Kökörcsin megborzongott.

– Elvágtad a torkát?

– Ha a veleszületett óvatosságomból fakadóan nem küldök magam elé illúziót, akkor én feküdnék ott. Nézzük meg a másikat… A fenébe. Nézd meg, ekkora nagy ember, és nem bírta ki. Kár, kár…

– Az sem él?

– Nem viselte el a megrázkódtatást. Hmm… Egy kicsit túlságosan is megpörköltem… Nézd, még a fogai is elszenesedtek… Mi van veled, Kökörcsin? Rókázni fogsz?

– Azt – válaszolta alig kivehetően a poéta, miközben előrehajolt, és a disznóól falának támasztotta homlokát.