A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Ninth Man

First published in the United States in 2023 by Grand Central Publishing

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © Steve Berry, 2023

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2024

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-611-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás köszönetünk Ben Seviernek, a Grand Central rangidős alelnökének és kiadójának. Valamint Wes Millernek, a szerkesztőnknek, akivel nagyon élveztük a közös munkát. Továbbá Tiffany Porcellinek a marketinges szakértelméért; Staci Burtnek, aki a hirdetéseket intézte; mindazoknak, akik a borítót készítették, és ragyogóvá tették a könyv belívét; és mindenkinek az értékesítésen meg a gyártáson, akik gondoskodtak róla, hogy legyen könyv, és az mindenütt kapható legyen. Köszönet nekik egytől egyig.

Mély meghajlás illeti Simon Lipskart és Dan Conawayt, az ügynökeinket és barátainkat, akik mindent lehetővé tettek.

Az írás rendszerint magányos vállalkozás. Ez a könyv egy kicsit máshogy készült, ugyanis mindkettőnknek csapatként kellett együtt dolgoznia a másikkal. Grant csinált már ilyet, komplett regényeket írt közösen Tom Clancyvel, Clive Cusslerrel és James Rollinsszal (a Clancyvel közös Dead or Alive a New York Times bestsellerlistájának 1. helyéig jutott). Steve eddig csak M. J. Rose-zal csinált ilyet a Cassiopeia Vitt-novellák esetében. Szerencsére jól kijövünk egymással, és csodás élményeket szereztünk együtt. Olyannyira, hogy két további Luke Daniels-kaland is megírásra vár.

Na, de vissza ahhoz a bizonyos magányos vállalkozáshoz.

Hadd meséljünk el önöknek valamit.

Vera Slonim 1925-ben hozzáment Vladimir Nabokovhoz. A férfi ígéretes író volt, egy jól ismert orosz politikus fia, akinek a költészetéért a lány rajongott. Vera egy zsidó ügyvéd lánya volt. Mindketten a kommunista Oroszországból menekültek, és végül az Egyesült Államokban telepedtek le.

Egybekelésük nem mindennapi volt, bosszantotta is Nabokov rokonságát, mivel mindent Verára bízott. Még a kiadóknak is ő írt a férfi nevében, ő fogadta a telefonhívásait, ő intézte a levelezését. Közös naplót vezettek ugyanabban a füzetben. Nabokovék mindig együtt jelentek meg a nyilvánosság előtt. Amikor Vladimir a Cornell Egyetemen tanított, Vera minden egyes előadásán ott ült mellette. Elválaszthatatlanok voltak. Persze bőségesen keringtek róluk pletykák. Némelyek azt mondták, valójában Vera az író, nem pedig a múzsa. Ez onnan jött, hogy Vera mindig az írógép előtt volt látható. A valóságban Vladimir bárhol tudott írni, kivéve íróasztalnál ülve. Előszeretettel mondogatta, hogy „Amerikában az autó az egyetlen olyan hely, ahol csönd van”. Vera, aki a férfi sofőrje is volt, elvitte őt az erdő mélyére, és ott magára hagyta, hogy írjon.

Vladimir Nabokov végül bonyolult cselekményszövéséről, ügyes szójátékairól, merész metaforáiról és lírai prózájáról vált ismertté. Lolita (1955) című regényével szerzett hírnevet, ugyanakkor hírhedtté is vált. Ezzel és a többi könyvével, különösen a Gyér világgal (1962) kivívta a helyét a huszadik század legnagyobb regényírói között.

Egyvalamit azonban mindig is világosan leszögezett.

A feleségem nélkül soha egyetlen könyvet sem írtam volna.

Ha Vera nincs, a Lolita megsemmisült volna, ugyanis a kéziratot ő mentette ki újból és újból a szemétkosárból, ahová Vladimir folyton kihajította. Ő volt az író ihletője, szerkesztője és első olvasója. Minden egyes könyvét neki ajánlotta. Nabokov halála után Vera élete végéig az író hagyatékát gondozta, még nyolcvanéves korában is az ő egyik művét fordította oroszra. Ahogy maga Vladimir Nabokov mondta, nélküle semmire sem vitte volna.

Mi is ugyanezt érezzük házastársaink, Julie és Elizabeth iránt.

Szerencsésnek mondhatjuk magunkat, amiért ők vannak nekünk.

Ezért hát ezt a könyvet nekik ajánljuk.

Luther Márton egyszer azt mondta: A feleség érje el, hogy a férje örömmel térjen haza, a férj pedig azt, hogy a felesége sajnálkozzon, amikor őt elmenni látja.

Bölcs szavak.

És milyen igazak.

Steve-nek, aki kihúzott engem abból a szakadékból.

Egymagam nem tudtam volna kikecmeregni belőle.

GB

Julie-nak és Elizabethnek,
mind közül a legkülönlegesebbeknek.

Három ember csak úgy tud megőrizni egy titkot, ha kettő közülük halott.

BENJAMIN FRANKLIN

1.

GENAPPE, BELGIUM

MÁRCIUS 24. – KEDD – 6:12

Luke Daniels csupán egyetlen embernek hagyta, hogy valaha is fölébe kerekedjen. Harold Earl „Cotton” Malone-nak. Egy semmiből érkező horogütéssel, amely egy hajó fedélzetére küldte. Az első találkozásukkor. Az északi dán szigetet, Zealandot Svédország déli megyéjétől, Scaniától elválasztó Øresund fodrozódó vizén. Rendes körülmények között erre a maga lengő ütésével válaszolt volna. De nem azon a napon.

– Úgy tűnik, szerzett magának egy társat – mondta neki Malone. – Engem.

– Van egy notesze meg tolla, hogy lejegyezhessem a tanultakat?

– Maga mindig ilyen okostojás?

– Maga mindig ilyen gyengéd és barátságos?

– Valakinek gondoskodnia kell róla, hogy a magafajta puccos fiúknak ne essék bántódása – mondta Malone.

– Miattam nem kell aggódnia, Apuci. Tudok én vigyázni magamra.

– Azt hiszem, már mondtam, hogy ne hívjon így.

– Ja. Hallottam. És adtam magának egy ingyen maflást. Több potyázás nem lesz.

Malone zöld szeme kihívóan villant, ami mindent elárult.

Csak rajta.

Ő azonban ráhagyta.

Ami a bemutatkozásokat illeti, volt már része rosszabban is. De olyan mélységes hatást egyik sem gyakorolt az életére, mint ez.

Na de elég a mélázásból.

Ideje megmozdulni.

Már éppen kiszállt volna a bérelt Peugeot-ból, de megállt, mert Malone csöndes, megfontolt, leheletnyi déli akcentussal megspékelt hangja suttogott a fejében. Lassíts. Nem ismered a környéket. Üldögélj egy kicsit, érezz rá a dolgokra.

A kapkodás csak arra jó, hogy az ügynök ráfázzon.

Jó, hogy az ilyesmit az eszébe véste.

Úgyhogy elüldögélt a helyén, és az előtte húzódó, sötétbe borult külvárosi utcát pásztázta. A türelem ellenkezett a természetével. A rangerek nem azok az ölbe tett kézzel ülő típusok. Inkább a direkt akció hívei, és Luke soha nem is vetkőzte le ezt a merész elszántságot. A seregbe akart beállni, amióta csak az első szőrszálat észrevette az állán, és el is érte ezt a célt, kihagyta az egyetemet, berukkolt, majd elvégezte a rangeriskolát. Tíz évig szolgált, három harci bevetéssel. Miután leszerelt, kellett valami munka, és először a CIA-ra esett a választása. Az, hogy az Egyesült Államok akkori elnöke a nagybátyja volt, a javára válhatott volna. Ő azonban soha, egyetlenegyszer sem kért segítséget Danny Danielstől.

Akármit szerez is meg, azt ki akarta érdemelni.

Aztán kiderült, hogy a CIA titkosszolgálatához bekerülni hangyányival trükkösebb egy jelentkezési lap kitöltésénél. Az első interjún még átment, de a következő körben már kirostálták. Aztán felhívták valami Magellán Ügyosztály nevű helyről. Danny bácsi ejtett róla egy-két jó szót Stephanie Nelle-nek, aki létrehozta és vezette az Igazságügyi Minisztérium különleges műveletekkel foglalkozó, titkos részlegét. Ő viszont kristálytisztán beszélt. Semmi különleges bánásmód. Semmi kifogás. Ki kell érdemelnie a helyét. Lépésről lépésre.

És úgy is lett.

Megbízásokat intézett, parancsokat teljesített.

Most már az otthonának érezte az Ügyosztályt.

Ez a belgiumi utazás viszont nem hivatalos ügy volt.

Nem, ez a kis portyázás teljesen magánügy.

A rue Emile Hecq vagy fél mérföld hosszan nyújtózott Genappe külvárosában. Az út mentén sorakozó otthonok nem annyira kertvárosiak, mint inkább rusztikusak voltak, jobbára kétszintes, fehér-stukkós-téglás, A-formájú házak, hagyományos manzárdtetővel. A keskeny utcát macskaköves járdák és apró, takaros előkertek szegélyezték, az ingatlanokat derékig érő, sűrű élősövények választották el egymástól. Egyetlen magányos lámpaoszlop állt tőle úgy százlábnyira, az égője borostyánszínben izzott az éjszakai ködben. Az ő bérelt kocsiján kívül más jármű nem parkolt a környéken.

Érkezés előtt utánanézett a neten, és megtudta, hogy Genappe körülbelül tizenötezer lakosú város, amely egyedül amiatt tarthat igényt a hírnévre, hogy talán itt született egy Bouillon Gottfried nevű ürge, az első keresztes hadjárat vezetője. Valamint autóval mindössze tízpercnyire van a waterlooi csata helyszínétől. Azt nem lenne semmi megnézni, hiszen imádja a hadtörténetet. Minden könyvet elolvasott a témáról, amit csak tudott. Vajon lesz ideje odalátogatni? Az attól függ, hogy mit talál majd az út túloldalán, két házzal lejjebb álló házban.

Hat órája sms-t kapott egy korábbi ismerősétől, Jillian Greenfield Steintól. A pennsylvaniai Greenfieldek közül, szerette mondogatni mosolyogva a nő, nem a virginiaiak közül. Ők túlságosan sznobok. Persze nem gazdag családból származott. Csak szolid, középosztálybeli neveltetést kapott Pennsylvania déli részén. Ha valami, hát érzelgős nem volt. Ami azt illeti, csak az üzlettel törődött. Hűvös, higgadt magabiztosság hatotta át a feszes, fitt testet. Eszmecseréjük elektronikusan, szűkszavúan zajlott.

Nagy hibát követtem el, a segítségedre van szükségem.

Milyen hibát?

Olyat, amit nem szívhatok vissza, és lehet, hogy elkapnak.

Hol vagy?

Genappe. Rue Emile Hecq 18.

Pár órán belül ott tudok lenni.

Kösz. Istenem, Luke, mit tettem?

Ez utóbbi megjegyzés arra késztette, hogy felhívja a nő mobiltelefonját. De csak a hangposta bejelentkezését hallotta. Két újabb hívás ugyanilyen eredménnyel járt. Egyvalami világosnak tűnt. A nőnek segítségre van szüksége. Valamit csinált, hibát követett el, és most aggódik, hogy azok el fogják kapni.

Két okból is óvatosan kezelte a nővel való eszmecseréit. Egy: sehogyan sem bizonyosodhatott meg róla, hogy Jillian van a vonal túlsó végén. Csapda is lehet. És kettő: vaktában egyetlen aktív hírszerző tiszt sem árulja el soha az aktuális helyzetét. Maradj a szélben, szerette mondogatni Malone. Jó tanács. De szerencsére éppen egy megbízatás után kapcsolódott ki egy kicsit Londonban, mielőtt visszaindult volna Washingtonba. Sikerült is elcsípnie az aznapi első repülőjáratot a Heathrow-ról Brüsszelbe, ahol bérelt egy Peugeot-t, hogy azzal tegye meg a tizenöt mérföldes utat dél felé, Genappe-ba, a Jillian által megadott címre. Amelyet már húsz perce figyelt.

A veranda lámpája fényesen világított, de az utcai ablakok sötéten derengtek.

Istenem, Luke, mit tettem?

– Már eleget vártam, Apuci – motyogta magában.

És az ajtónyitóért nyúlt.

Mögötte hirtelen egy jármű kanyarodott be az utcába, a fényszórói világos rendet vágtak a sötétségbe. Luke ösztönösen félbehagyta a mozdulatot, lecsúszott az ülésen, és figyelte, ahogy egy fehér Transit áruszállító tőle ötvenlábnyira a járdaszegélyhez húz, és megáll.

Ilyenkor?

Ez nem jelenthet semmi jót.

Kivágódott a hátsó ajtó.

A furgon sötétbe borult belsejében semmit sem lehetett látni. Ami elgondolkodtatta. Hol a belső világítás? Egy alak bukkant elő, félig behajtotta az ajtót, aztán a szemközti járdához sétált.

A férfi halkan füttyentett.

Nem a szokásos séta közbeni fütyörészés volt ez, sokkal inkább figyelemfelkeltő.

Pár lépéssel odébb megismételte.

Luke tudta, mi történik. Ő maga is ezt a taktikát alkalmazta. A füttyögő kutyaugatást akart kiprovokálni. Egy csaholó kutya még a legjobban kitervelt akciót is tönkreteheti. Úgyhogy még előtte csalogassuk őket elő. Luke még jobban lelapult, és hallgatta a macskakövön koppanó lépteket. Néhány másodpercenként újabb fütty harsant.

Egy kutya sem ugatott.

A lépések megtorpantak.

A férfi az egyik magas sövénykerítésnél állt meg. Egyik kezét a szájához emelte. Halk sercegés zavarta meg a csöndet, majd ezek a szavak: „Minden tiszta.”

A furgon hátuljából egy másik alak bukkant elő, ez piros baseballsapkát és hozzáillő pólót viselt. Még ketten szálltak ki, mindketten sötét kezeslábasban, és szinte tökéletesen egyszerre lépve áttrappoltak az utca túloldalára.

Mint valami rohadt nindzsák.

Átbújtak a sövényen, és Jillian címe felé futottak, ahol a páros beleolvadt az oldalfal mentén lévő árnyékokba. Jillian lázas sms-eiből sütött a paranoia. De teljesen igaza volt.

Valakik tényleg el akarják őt kapni.

És már itt is vannak.

Négyet számolt meg az utcán. Ehhez jön még a sofőr a furgonban, az összesen öt. Világos, hogy kiképezték őket, és nyilván van fegyverük. Minden Luke ellen szólt. De a kutyaszorító egy rangernek olyan, mint valami csemege.

A Füttyös intett.

A furgonnál álló Piros Sapka megindult a ház felé.

Luke felnyúlt, és kikapcsolta a kocsi belső világítását.

A Füttyös már szaporábban lépkedett, és közben mozgott a keze. Luke meglátta egy pisztoly sziluettjét, rajta hangtompító, méghozzá jó nagy, nagyjából akkora, mint egy szódásüveg. Egy ilyen cuccal a létező legnagyobb csöndben lehet dolgozni. Le nem vette a szemét Füttyösről, miközben óvatosan kinyitotta a kocsi ajtaját, és hang nélkül kicsusszant. Összegörnyedve hátrált, elosont a bérelt kocsi hátulja mellett, ott jobbra fordult, és a célpontja mögé manőverezett. Hogy a furgon vezetője meglátja-e majd, és aztán riadót fúj-e, nehezen lehetett volna megmondani. De nem is számított. Kellett neki Füttyös pisztolya, hogy az esélyeket kiegyenlítse. A saját fegyverét nem hozta magával. Túl sok a kérdezősködés meg az elvesztegetett idő, amíg a vámosokkal elintézi.

Megszaporázta lépteit, teli talppal lépett, csökkentette a távolságot.

Gyorsabban.

Mindjárt ott van.

Most.

Füttyös nem is látta Luke parasztlengőjét, amely egyenesen a férfi halántékán csattant, és elvesztette tőle az eszméletét. Az alak nekidőlt a sövénynek, és úgy terült el, hogy csak a lába látszott ki, Luke gyorsan be is tuszkolta a lombok közé. Aztán fogta a pisztolyt, ellenőrizte a tárat, és némi sötétben tapogatózást követően megtalálta a férfi hordozható rádióját meg a fülhallgatóját, ezt be is dugta magának.

Egy hang épp azt mondta higgadtan és kimérten: „Felkészülés a behatolásra.”

Luke ezt úgy értelmezte, hogy nem vették észre.

Tökéletes.

De ez mindjárt megváltozik.

A sövény mentén előrelopakodott, egy derékig érő téglafalnál megállt, és még épp időben kukucskált át a szélén, hogy lássa, amint Piros Sapka kicsavarja a bejárati ajtó fölötti villanykörtét, sötétbe borítva a verandát. A pasi ezután letérdelt az ajtó előtt, és elkezdte megdolgozni a zárat. Luke látta a másik két férfit, a nindzsákat, ahogy megkerülik a ház sarkát. Rákészülnek a behatolásra. Mindkettő kezében fegyver.

Kezdett komolyra fordulni a buli.

Luke egy halk kattanást hallott, majd kitárult a bejárati ajtó. Piros Sapka kézzel jelzett a társainak, akik a fal mentén a bejárat felé osontak.

Jilliant riasztani kell.

Luke fölemelte a hangtompítós pisztolyt, és kétszer belelőtt az emeleti ablakba. Ahogy az várható volt, a pisztoly szinte hang nélkül dördült el, de az utca viszonylagos csendjében fülsértően hatott az üvegcsörömpölés.

A nindzsák felnéztek, és célra tartották a fegyverüket.

Egy másik ablakban fény gyúlt.

Aztán rögvest elsötétültek az üvegtáblák.

Ügyes kislány.

Jillian korábban tengerészgyalogos volt, csatában edződött éjszakai harcos. A villanyt ösztönösen kapcsolta fel, a leoltása viszont már a kiképzésből adódott. A nindzsák fölléptek a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőre. Luke felemelte a fegyverét, átugrott a falon, és tüzelt. Az első férfi az ajtón át eltűnt, a második viszont meglátta Luke-ot, és a fegyverét fölemelve feléje fordult.

Luke kétszer mellbe lőtte.

A test hátrahanyatlott.

Az ajtó felé célozva a halott nindzsához ugrott, felkapta a fegyverét, és belépett a házba. A háta mögött kinyílt a furgon ajtaja. Luke megpördült. A motorházat megkerülve a sofőr jött feléje készenlétben tartott fegyverrel.

Luke tüzelt.

Húsz méter, sötétben.

És elvétette.

A férfi azonban fedezéket keresve hátratántorodott, és eltűnt a furgon mögött. A házból három fojtott lövés hallatszott, majd egy hangtompító nélküli fegyver hangos dörrenése, egy második lövés, aztán egy női hang.

– Ne mozduljon! Dobja el!

Jillian.

Lépcsőn dobogó léptek.

Újabb tüzelések, a hangtompítós és a tompító nélküli durranások átfedték egymást.

Komplett tűzharc kezdett kialakulni.

Luke esélyt sem adott magának arra, hogy belegondoljon, mi várhat rá a bejárati ajtó mögött, hanem a két pisztolyt fölemelve és célpontot keresve berontott. Rövid folyosó húzódott előtte, egy ajtó balra, kettő jobbra, a végén lépcső. Egy csőtorkolat narancsszínt villantott. Luke feje mellett az ajtófélfa szilánkosra tört. Lebukott, rohanvást megindult, és épp akkor slisszolt be az első ajtónyíláson, amikor egy második lövedék eltalálta a mögötte lévő falat.

Odafent abbamaradt a lövöldözés.

– Ne, maradj ott! Fedezlek.

Ismét Jillian hangja.

Magányos, fojtott lövés hatolt át a sötétségen.

– Jaj, istenem! – sikította Jillian. – Ne! Ne!

Luke gyötrődést hallott a hangjában.

Vajon mi történt?

Kikukucskált a sarkon.

A folyosó és a lépcső üres volt.

Előrerohant, megállt a második ajtónyílásnál, hogy átugorjon előtte, aztán felszökellt a lépcsőn a fordulóig, ahol jobbra kanyarodott, föl a következő szintre. Odafent hangtompítós pisztoly nyitott tüzet egyenletes, kimért lövésekkel. Pergőtűz? Amelynek célja, hogy az ellenség ne tudja fölemelni a fejét. Jelen esetben? Jillian az ellenség.

A feje fölött mellvédet látott, és valamit, ami nyitott, loft stílusú térnek tűnt. A felső korlát mellett Piros Sapka terült el mozdulatlanul.

Akkor már csak az egyik nindzsa maradt.

Luke kidugta a sarkon a pisztolyokat, és egy kis saját pergőtüzet nyitva kétszer tüzelt. Majd felszaladt a lépcsőn. Az erkélyajtószerűségen beszivárgó sápadt fény kirajzolta az összegörnyedt, félig térdelő, nyilvánvalóan megsebesült nindzsa sziluettjét.

Az ürge meglátta, és kétszer rálőtt.

Luke levetette magát a lépcsőre, jobbra a falhoz hengeredett, majd feltérdelt. Amint a csőtorkolata előbukkant a lépcsőfokok alól, tüzet nyitott. A nindzsa egyik lábát maga után húzva az üvegajtó felé csoszogott, majd kinyitotta. Luke egyik lövése hátba találta, amitől kitántorodott az erkélyre, és ott fejjel előre átbukott a korláton. Luke másodpercek alatt ott termett, és lenézett. A nindzsa a füvön át csúszott-mászott, groteszk módon kifacsarodott lábát maga után vonszolva.

– Állj! – kiáltott utána Luke.

A nindzsa csak ment tovább.

Luke közvetlenül a férfi elé lőtt, aki erre a figyelmeztetésre megtorpant, hátrahajtotta a fejét, és felnézett.

Két hangtompítós lövés pukkant.

A nindzsa teste megrándult, majd mozdulatlanul a fűre rogyott. Magányos alak – Luke a sofőrnek tippelte – állt a furgon mellett, célra tartott fegyverrel, miután leszedte a saját emberét. A férfi becsusszant a furgonba, beindította a motort, és elhajtott. Luke-nak két értékes másodpercébe telt, mire felfogta, hogy mit látott, és a gondolatait visszaterelte a játékhoz. Probléma megoldva. De azért…

A nyitott üvegajtón át visszalépett, és elkiáltotta magát:

– Jillian!

Semmi válasz.

– Luke vagyok. Beszélj hozzám! Mind meghaltak. Csak mi ketten vagyunk.

A távolból meghallotta a rendőrségi szirénák trillázását.

Meggyőződött róla, hogy Piros Sapka tényleg meghalt-e, aztán elmenekült a padlástérből, amelyet egy félmagas fal egy erkélyajtó melletti olvasókuckóra és egy hálószobára osztott. Az ágy lába mellett nagy vérfoltot talált, és vonszolás nyomait, amelyek egy csukott ajtóhoz vezettek.

Na, még egyszer.

– Jillian, Luke vagyok. Odabent vagy?

Az ajtófélfától jobbra helyezkedett, elfordította a gombot, és kivágta az ajtót.

– Ne lőj, bejövök.

Az ajtón belépve egy kis fürdőszobában találta magát.

A kövezett padlón egy idősebb férfi hevert pizsamában, golyó ütötte lyukkal a fejében. A holttest mögött fehér csipkefüggöny hasasodott egy nyitott ablakban.

Jillian sehol.

2.

STARLINGS ISLAND, CHESAPEAKE-ÖBÖL

00:30

Thomas Henry Rowland a háta mögött összekulcsolt kézzel állt, és kinézett a dolgozószoba északnyugati falát uraló masszív, hurrikánbiztos ablakon. Szél és eső csapdosta az üveget, de a félhomályos szobában csönd honolt, leszámítva Wagner Götterdämmerungjának a mennyezeti hangszórókból áradó halk foszlányait. Imádta a klasszikus zenét, különösen Wagnert, akit egy óriásnak tartott. A pazar dolgozószoba, a grandiózus ablaksor, Friedrich Nietzsche megvilágított talapzaton nyugvó bronz mellszobra mindenki más esetében modorosságnak tűnt volna. De ha valaki megtestesítette Nietzsche Übermenschét, akkor az vitán felül ő volt. A saját szabályai, a saját erkölcsisége szerint élt, amelyet jobbára láthatatlan vaskézzel tartott fenn, és ez utóbbi létezéséről csupán az ellenségei szereztek tudomást.

Minden porcikájában profi problémamegoldó volt.

Olyan ember, aki feltétlenül el tudja intézni a dolgokat.

A szoba túlsó felében Ateng Persik állt. Negyvenkét éves. Azelőtt az indonéz hadsereg elit vörössapkás KOPASSUS alakulatának őrnagya volt. Brutális egy bagázs. Az emberi jogok megsértése tette őket legendássá, olyannyira, hogy a legtöbb külföldi kormány, köztük az Egyesült Államoké is, beszüntette a velük való együttműködést. Rowland számára viszont kiváló alkalmazottaknak számítottak. Sem a lelkiismeretük, sem az erkölcseik miatt nem kell aggódni. Pillanatnyilag hatan szerepelnek a fizetési listán. Már több mint egy évtizede Persik és a másik öt alkotta a legnehezebb problémák megoldására szakosodott akciócsoportját.

Mint amilyen a belgiumi is volt.

Persikkel együtt egy jelentésre várt, amely pár perce végre be is futott.

Persik bontotta a hívást, és a telefont visszatette a zakózsebébe.

– Kézben tartjuk a helyzetet. Az elsődleges célpont meghalt. A nő elmenekült.

Rowland anélkül, hogy az elsötétült ablakoktól elfordult volna, így szólt:

– Fejtse ki.

– Valaki rajtaütött a csapaton. Olyan, aki értette a dolgát, nyilván kiképzést kapott. Mindent szétzilált.

– Aki csak úgy ott termett?

– Úgy látszik. Egyszerűen megjelent, és közbeavatkozott. Négyen meghaltak. Az ötödiknek, a sofőrjüknek, az én csapatom egyik tagjának sikerült elmenekülnie. Vele beszéltem az előbb. Távozás előtt még hallotta a rádión, hogy az elsődleges célpont meghalt, a nő eltűnt. A sofőr lelőtte az egyik sebesült emberünket, meg egy másikat is, akit a sövényben talált eszméletlenül. Úgyhogy nem maradtak elvarratlan szálak.

– Micsoda szorgos ember.

– Mint mondtam, ő az én egyik emberem, aki ismerte a paramétereket.

– Semmi sem vezethető vissza a csapatához?

– Az égvilágon semmi. Szabadúszókat béreltem fel közvetítőkön keresztül. Az én embereim készenlétben vannak a helyszínen.

Rowland tudni akarta:

– A rendőrség fog találni a helyszínen bármi használhatót?

– Egyiküknél sem volt igazolvány. A fegyverek, a ruhák és a kommunikációs eszközök nem lenyomozhatók. Az ujjlenyomatuk, az arcuk és a DNS-ük talán szerepel valamelyik bűnügyi nyilvántartásban, de ide semmi sem vezet. A furgont Nivelles-ben lopták egy hosszú távú parkolóházból.

Rowlandnek tetszett az, amit hallott. Persik pedáns ember, soha semmit nem vesz készpénznek. Még jó, hiszen a szerencse csak a gyengeelméjűeknek való tündérmese. A belgiumi vérontás sajnos szükségszerű volt.

– És a nő? Mi a terve Jillian Steinnal?

– Még dolgozunk rajta.

De Rowlandnek tudnia kellett.

– Egy kicsit pontosabban.

– A tulajdoni lapon nem szerepel, és úgy tűnik, semmi sem köti Genappe-hoz, de a belga hatóságok összefüggésbe fogják hozni az incidenssel, mivel a személyes holmija ott maradt. Ki fogják deríteni, hogy látogatást tett a nagyapja házában, és beszélni akarnak majd vele.

– Egyáltalán átkutatták a házat?

– Nem. Nem lehetett. Már ott van a helyi rendőrség. Azt kell feltételeznünk, hogy a DGJ-t is bevetik – mondta az FBI belga megfelelőjére utalva Persik. – Belgiumban ritkán követnek el gyilkosságot.

Rowland elfordult az ablaktól, és halálos pillantást vetett Persikre.

– Mire akar kilyukadni?

Az indonéz megrázta a fejét.

– Semmire. Csak információkat közlök.

– Úgy beszél, mint aki nem ért egyet azzal, amit tettünk.

– Csupán a kockázatokat mérlegelem.

– Semmi szükség rá, hogy emiatt eméssze magát. A helyszínen mi a helyzet?

– Nyomon vagyunk. Vannak helyi embereim, akiket már korábban is alkalmaztam, ők majd megkeresik Ms. Steint, mi meg átkutatjuk a házat.

– A rendőrség után.

– Ez elkerülhetetlen.

– Reménykedjünk benne, hogy nem lesz mit találniuk.

– Tudom, hogy a géppisztolyt akarja. Megszerzem magának.

– Mit tudunk erről a fehér lovagról, aki csak úgy felbukkant?

– Pillanatnyilag semmit, de ezt orvosolni fogom.

– Hogyan?

– Kézbe veszem a dolgot, ahogy mindig.

– Tegye azt.

Intett Persiknek, hogy elmehet, mire a samesza elhagyta a dolgozószobát. Rowland az ablaknál maradt, és nézte a villámok néma lüktetését, ahogy a vihar elsöpört északnyugati irányba, Washington felé. A Pocomoke-szoros láthatatlanul derengett a sötétben. Nem sok magántulajdonban lévő sziget van a Chesapeake-öbölben. A legtöbbjük messze kint a tengeren, közművek nélkül, ami megnehezíti és megdrágítja az építkezést. A kevés szárazföldhöz közeli sziget közül csak egy maroknyi beépíthető. A Starlings Island az egyik ilyen. Mindössze körülbelül kilencven holdnyi felföld, lakóinak többsége csak az év egy részét tölti itt, és gyönyörködik az öböl párját ritkító látványában az egyik irányban, és több ezer holdnyi érintetlen lápéban a másikban. Nem úgy Rowland. Neki ez az állandó otthona.

A menedéke.

Ujjai hegyét az ablakhoz nyomta, és a szemét lehunyva élvezte, ahogy a mennydörgés végigfodrozódik az üvegen.

A vihar szeme.

Akárcsak ő.

Körös-körül tombolhat a káosz, őt viszont a hurrikán háborítatlan középpontjaként ismerik. Csakis ott érvényesülhet a világos gondolkodás. Ez a képesség azonban nem egyik napról a másikra fejlődött ki, és nem is volt könnyedén megszerezhető. És mindez egyetlen hiba miatt.

Halk kopogtatás törte meg a csöndet.

Szinte érzékelhetetlen sziszegéssel megnyílt a dolgozószoba dupla ajtaja, és Jack Talley lépett be rajta. Amíg az összes fedett, dokumentálatlan ügyletet Persik intézte, addig Talley volt a biztonság hivatalos feje, a nyilvánosság felé mutatott, előtérbe tolt arc, akit sokan ismertek. A hadsereg egykori, magasan képzett századosa a különleges erőknél. Rowland meglátta Talley tükörképét, ahogy a másik férfi megtorpant a szoba közepén, és némán állt, mintha egy tábornokkal nézne szembe. Talley magas, széles orrú, sovány ember volt keskeny ajkakkal és tüsire nyírt fekete hajjal. Talán ötvenéves lehetett, Rowland sosem kérdezte. Az egyetlen folt a máskülönben fényesre suvikszolt homlokzaton: a jobb lábára sántított egy háborús időkben szerzett sebesülés következtében, amely véget is vetett Talley katonai karrierjének.

– A csapata magjából hány emberben bízik meg fenntartások nélkül? – kérdezte Talley-től Rowland, még mindig az ablakon kifelé bámulva.

– Mindegyikükben.

Rowland szembefordult az emberével.

– Ne butáskodjon.

– Nem állt szándékomban. Komolyan beszélek. Hét olyan van, akire rábíznám az életemet… és sokszor meg is tettem Irakban, Szomáliában, Afganisztánban. Annyiszor ültünk együtt a slamasztikában, hogy azt meg se tudnám számolni. Ők a legjobbak.

– Család? Gyerekek?

– Két embernek van. A többiek függetlenek.

Tökéletes.

– Azt a kettőt hagyja itt. A kötődések gyengeséget jelentenek. Fogja a másik ötöt, és árnyékként kövessék Persiket. Belgiumba tart.

– Nekem is van családom.

– Igen, van. De maga a főnök, és ezért más, mint a többiek.

Bólintás jelezte, hogy megértették.

Talley mindig is szófukar ember volt.

– Majd menet közben tájékoztatom – mondta Rowland. – De koncentráljon Persikre. Figyelje. Amíg mást nem mondok, azt is tudni akarom, hogy ha kifújja az orrát, hová dobja a papír zsebkendőt. Álljon akcióra készen, ha parancsot adok.

– Valami konkrét dolog nyugtalanítja vele kapcsolatban?

Rowland tisztában volt vele, hogy a kérése beindíthatja a radarokat. Végtére is még sosem tanúsított ilyen mértékű bizalmatlanságot.

– Aggódom, hogy nem végzi el a munkáját. Azt pedig nem tűrhetem.

Ezt ugyan nem mondhatta ki, de ha ezt a konkrét helyzetet nem megfelelőképpen kezelik, annak súlyos következményei lehetnek.

Talley-re mutatott.

– El tudja intézni?

Talley bólintott, majd megfordult, és elindult az ajtó felé.

– Jack – szólt utána Rowland.

Talley megállt, és visszafordult.

– Ha ezt megcsinálja, ebben a hónapban a szokásosnál nagyobb bónusz lesz a segítségére a maga kötődéseihez.

– Ezt nagyra értékelem. Tekintse elintézettnek a dolgot.

3.

CHARLEROI, BELGIUM

7:20

Luke bekormányozta a Peugeot-t a Hotel De La Basse Sambre mögötti parkolóhelyek egyikére, hagyta, hogy a kerekek nekiütközzenek a járdaszegélynek, aztán levette a gyújtást. Homlokát a kormánykerékre hajtotta, majd hátradőlt. Ezúttal vajon mibe sikerült belekeverednie? Az egyik percben még egy londoni hotelszobában aludt, a másikban pedig már lőttek rá, ő meg kiiktatta a lövöldözőket.

Még ott Genappe-ban, miután rájött, hogy Jillian eltűnt az éjszakában, ügyes húzásként letörölgette a három pisztolyt, és a fürdőszoba padlójára dobta őket, aztán amilyen gyorsan csak a lába bírta, elhagyta a házat. Odakint lyukkal a fején találta azt a pofát, akit a bokrok közé fektetett. Vele együtt kettőt öltek meg a sajátjaik. A rendőrség számára értelmetlen lett volna bármiféle magyarázat, amivel szolgálhatott volna. Ő egy külföldi, akit percekkel az álmos városukba való megérkezése után egy halottakkal teli házban találtak volna.

Ja, és mellesleg amerikai hírszerző ügynök is vagyok.

Ja, úgy bizony.

Ez így tutira nem fog menni.

Még ha sikerülne is kidumálnia magát a gyilkosság vádja alól, a Jillian sarkában járó baj talán már utol is érte őt. Ahogy Malone mondaná, jobb lesz szélsebesen eltűnni. Még fél mérföldet sem tett meg a rue Emile Hecq-en, amikor hallotta, hogy csikorogva megállnak a rendőrautók. Mire az N5-ös autópályára ért, a szirénák olyan lármát csaptak, mintha minden karneválok anyja pottyant volna le az égből, és egyenesen Genappe-ban landolt volna. A visszapillantó tükörben kék fények villogtak ritmusra a fák koronái fölött.

Húsz perc alatt a Genappe-tól délre fekvő, kétszázezres iparváros, Charleroi külvárosáig jutott. Nehéz megmondani, hogy valami szemtanú lefirkantotta-e a rendszámát. Lehetséges. De nem valószínű. A házak ott a rue Emile Hecq-en ritkásan álltak, és sövények árnyékolták őket, úgyhogy hacsak a lövöldözés nem sarkallta valamelyik szomszédot arra, hogy kijöjjön, és végigmenjen az utcán, ezt megúszta. Igaz, nagy lutri volt azt kockáztatni, hogy valaki meglátta. De a fenébe is, minden az, nem? A sereg, a harc, a Magellán Ügyosztály, a többtucatnyi lehetetlen karcolás, amit túlélt? A sors eddig kegyes volt hozzá. Persze minél idősebb lett, annál körültekintőbben kezdett bánni az esélyeivel. Vigyázat, nem óvatoskodott, de egyértelműen afelé hajlott.

A következő lépés?

Megtalálni Jilliant, mielőtt a rosszfiúk találnák meg.

De előbb egy kicsit át kell alakulnia szellemmé. Igaz, a Magellán Ügyosztály által kiutalt okostelefon csúcstechnológiájú, egy izolált kormányszerverről működik, amely nyilvánosan nem hozzáférhető, nem böngészhető. A bejövő és kimenő adásokat egy kifejezetten az Ügyosztály számára kifejlesztett, rendkívül kifinomult program kódolja. És bemérhetetlen. Nagyjából annyira titkos és biztonságos, mint amennyire a szabad ég alatt lenne az ember. A Magellán Ügyosztályos főnöke, Stephanie Nelle egyik szabálya megköveteli, hogy az összes terepügynökénél mindenkor legyen egy ilyen.

Csakhogy ez nem hivatalos ügy.

Egy gyors Google-keresésből megtudta, hogy Belgiumban négy fő mobiltelefon-szolgáltató működik – a Base, az Orange, a Proximus és a Telenet –, és ezek mindegyikének van kiskereskedelmi üzlete Charleroi-ban. Feljegyezte a hozzá legközelebbieket és azok nyitvatartását, majd megnézte az óráját. Még majdnem három órát kell agyonütnie. Ezzel az erővel akár le is hajthatná a fejét, amíg még lehet.

Ki is kászálódott a kocsiból, és elindult a szálloda előcsarnokába.

Kiderült, hogy elkerüli az álom, úgyhogy a mennyezetet bámulta. Egy egész csomó válaszok nélküli kérdés cikázott át az agyán. Először is, mi hozhatta úgy rá a frászt Jillianre, hogy lelépjen? Az a nő nem egy nebáncsvirág. Az Egyesült Államok Tengerészgyalogságának történelme során a maroknyi nők egyike, aki nemcsak hogy kitűnő eredménnyel végezte el a döglesztő gyalogsági tisztképzőt, de egészen odáig vitte, hogy 0302-es szakaszparancsnokként szolgált. Ha ehhez még hozzávesszük a három iraki turnust, akkor már van is egy echte amerikai katonánk. Ha Bászra, Kút és Anbár sem rázta meg, akkor mi a fene? Aztán, az a halott férfi Jillian fürdőszobájának padlóján? Ő ki volt? A lyuk a fején kivégzést jelzett. Ami személyes ügyet jelent. És amit akkor hallott, amikor a nő felkiáltott: Ne, maradj ott! Fedezlek. Aztán egyetlen lövés. Majd: Jaj, istenem! Ne! Ne! Az is személyesnek hangzott. Harmadszor, mit keresett Jillian éppen a belgiumi Genappe-ban? Nem igazán turistaparadicsom. És aztán ott van az…

Leállította magát.

Kezdtek elszabadulni a gondolatai.

Ami sosem jó, mondaná Malone.

De valami más sem hagyta nyugodni.

Ami közel állt a szívéhez.

Bár ők ketten Jilliannel csak futólag gabalyodtak egymásba, Luke nem-is-olyan-kis része mindig is azon töprengett, hogy vajon a nő volt-e az, aki lelépett. Okos, sikkes, bátor nő, aki gondolkodás nélkül beveti nőiességét, ha úgy hozza a szükség. Luke élvezte az együtt töltött időt, és az utóbbi években többször is gondolt Jillianre. Kapcsolatfelvételeik szórványosak, de állandóak voltak. Két barát, akik sms-ben, e-mailben vagy egy-egy kósza telefonhívással hébe-hóba képbe hozzák egymást. Személyesen viszont semmi.

Akkor meg annyi ember közül miért éppen őt hívta?

Üresjáratba kényszerítette az agyát, és lehunyta a szemét.

Végül aztán megjött az álom.

Felébredt, lezuhanyozott, és 9:20-ra leért a szálloda reggelizőjébe, ahol csalódottan fedezte föl, hogy a belga gofri nem valami nagy szám Belgiumban. A liège-i gofri viszont annál inkább, és volt rengeteg forró kávé, pirítós meg narancslekvár. Miután a gyors szunyókálástól ranger módra kipihente magát, és a hasa is tele lett, pár perccel azelőtt hagyta el a szállodát, hogy a legközelebbi mobiltelefon-üzlet tízkor kinyitott volna. A készülék, amelyet vásárolt, olcsó volt, és aligha okos, a percdíja pedig drága, de a célnak megfelelt. Hátul a kocsijában beütötte azt a számot, amelyet Jillian használt előző este, és sms-t küldött: Luke vagyok, hívj fel.

Öt perc múlva megpittyent a telefonja. Bizonyítsd be.

Egy pillanatig gondolkodott, aztán így válaszolt: Leöntötted lónyállal a GYTK-s felvarródat.

A lónyál a haditengerészek szleng kifejezése volt a hajókon felszolgált cukros italra. Semmiféle tápértékkel nem rendelkezett, viszont jóízű volt, és kitűnően lehetett vele fényezni a rezet. Aznap, amikor Jillian elvégezte a Gyalogsági Tisztképzőt, egy pohár ilyennel öntötte le a vadiúj GYTK-s vállfelvarróját. Annyira zavarba jött, hogy csak Luke-nak árulta el.

Ez a kis nyalánkság csak elég lesz azonosításnak.

Ám amikor már öt perc telt el válasz nélkül, azt írta: Némulj el ezen a számon. Újíts be egy feltöltőkártyás mobilt, és hívj fel.

Újabb tíz perc telt el, majd: Oké.

Egy óra múlva megszólalt a telefonja.

– Mondd, hogy véletlen egybeesés – mondta köszönés nélkül Jillian.

– Miről beszélsz?

– Rólad, meg arról a halálosztagról, hogy mind együtt bukkantatok fel.

– Nem együtt. Egyszerre. Az nem ugyanaz. – Aztán elmesélte az események menetét, kezdve azzal, hogy Füttyös kiszállt a furgonból, és azzal bezárva, hogy a sofőr megölte az egyik behatolót, majd elmenekült.

– Nem hallottad, hogy téged szólongatlak? – kérdezte.

– Amint rájöttem, hogy ő meghalt, már ki is léptem az ablakon. Egyáltalán nem hallottalak.

– Ki az az „ő”?

– A nagyapám, Luke. Meggyilkolták az istenverte nagyapámat! Fejbe lőtték. Rákban haldoklott, és ezek egyszerűen lelőtték.

Luke úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Soha nem találkozott ugyan Benjamin Steinnal, de a nő annyit mesélt róla, hogy úgy érezte, mintha mégis. Jillian szülei hatéves korában meghaltak autóbalesetben. Benji, ahogy ő hívta, meg a második felesége, Karen nevelte föl. Katona volt az öreg, így aztán ő is az lett. Luke már Benji összes sztoriját hallotta.

– Sajnálom, Jillian.

– Esküdj meg rá, hogy neked ehhez semmi közöd, Luke.

– Ez most komoly? – kérdezte a férfi.

– Esküdj meg!

– Becsszóra. Te üzentél, én jöttem. Se több, se kevesebb. És mellesleg miért engem kerestél?

– Úgy döntöttem, előkerítem az egyetlen olyan embert a világon, akiről úgy gondolom, hogy valóban megbízhatok benne.

– Na, és mi ez az egész? Kik voltak ezek az emberek? Mit akarnak?

– Első kérdés, fogalmam sincs. Második és harmadik kérdés, a nagyapámmal kapcsolatos. Valami olyasmi után kutattam, ami felkelthette az érdeklődésüket. Szerintem miattam ölték meg Benjit, Luke.

– Nem tudhatod. Hol találkozhatunk? Össze kell dugnunk a fejünket.

Jillian így válaszolt:

– Én itt vagyok…

– Ne mondd el, hol vagy. Azt mondd meg, hogy hol akarsz találkozni. Válaszd ki a helyet és az időpontot. Valami nyilvános helyet, rengeteg be- és kijárattal meg rendőri jelenléttel.

– Adj nekem öt percet.

Kettő is elég volt. Luke telefonja megpittyent az sms-sel.

Grand Place. Brüsszel. De Gulden Boot. 16:30.

4.

MARYLAND – 5:46

Jack Talley megkereste a kézipoggyászát a szekrény hátuljában, ahol készenlétben tartotta. Cordura nejlon. Ötvenöt literes űrtartalom. Teli rekeszekkel, némelyiknek még bundabélése is van. A legbrutálisabb környezethez is tökéletes. Benne az összes nélkülözhetetlen felszerelés. Két Beretta M9-es, tartalék tárakkal. Egy fix pengéjű kés és multiszerszám. Egy szerszámtartó heveder. 5000 dollár készpénz. Hamis útlevél és igazolvány, mely szerint köze van az FBI-hoz, ami Európában nagyban megkönnyíti a fegyverviselést. Táskarádió fejhallgatóval. Elsősegélycsomag. Néhány kalóriában gazdag fejadag. Egy elemlámpa. Harminclábnyi paracord zsinór. Ragasztószalag. Tűzgyújtó. És egy iránytű.

Az elmúlt hét év során vajon hányszor vette már elő ezt a készenléti táskát?

Meg sem tudná számolni.

Ennyi ideje áll Thomas Rowland alkalmazásában. Eleinte hálás volt a munkáért. Katonai karrierjének hirtelen véget vetett egy lábába kapott golyó. Három műtét és több hónapos fizikoterápia kellett hozzá, hogy egyáltalán újra lábra tudjon állni. Futás? Ki van zárva. Bicegés? Ez lett a sorsa. Amikor pedig az íróasztal melletti megbízatást visszautasította, egészségügyi okokból leszerelték, és egyetlen köszönő szó nélkül szélnek eresztették.

Ez a fullánk még mindig fájt.

Rowland rátalált, és biztos megélhetést ajánlott neki, gavalléros fizetéssel. A szakértelméért és a diszkréciójáért. Főleg a diszkréciójáért. Thomas Rowland, ha más nem is, bonyolult volt.

Jacknek rengeteg mindent sikerült megtudnia róla.

Szerető, mindig elégedetlen anya mellett egyke gyerekként nőtt fel Maryland lótenyésztő vidékén egy nagy házban, kevés szomszédtól körülvéve. Apja, Charles Albert Rowland Jr. a II. világháború kitörésekor berukkolt a gyermekcipőben járó OSS-be, hajtotta őt a becsvágy meg egyfajta antiszociális jellemvonás, ami a háború után tökéletessé tette őt arra, hogy az újonnan megalakult CIA piszkos munkákat végző félkatonai részlegének az élére álljon. Rengeteg merénylet, államcsíny, gyilkosság és megvesztegetés. Amelyek legtöbbjével nemigen értek el többet Richard Rowland hatalmának bebetonozásánál.

Az otthoni fronton apja többször volt távol, mint jelen, hébe-hóba felbukkant, és csak annyi ideig maradt, hogy felszítsa Thomas saját szociopátiáját. Ezt gúnnyal tette, és a kapufák mozgatásával, amelyek a fiú gimnáziumi évei alatt folyamatosan egyre távolabb kerültek. Thomast az apja belökdöste a Yale-re. A Yale hallgatójának lenni a CIA-nál kezdetben mindenfajta komoly álláslehetőség formális előfeltételének számított. Végül aztán annál, hogy az apja kívánságának eleget tegyen, többet nyomott a latban az, hogy a saját útját járja, így kitért a CIA elől, és rátalált a titkosszolgálatra. 1964-ben végül megadta magát, és azzal az elhatározással követte az apját Langley-be, hogy még kellemetlenebb és kegyetlenebb manipulátorként túlszárnyalja őt.

Amit el is ért.

Az tuti.

Tom Rowland az apja nyomdokaiba lépett, és csaknem három évtizeden át állt a CIA különleges műveleti részlegének élén. Ami csak egy újabb blikkfangos név a félkatonai küldetésekre. Menet közben sikerült megszereznie és felhasználnia az információ hatalmát. J. Edgar Hoovertől, közeli barátjától is vett leckét, és nagyon sokat megtudott nagyon sokakról. Ám Hooverrel ellentétben, akinek az aktáit a halálakor mind megsemmisítették, Rowland a mai napig birtokolja az övéit. A hatalomban lévő emberek hajlamosak ostobaságokat elkövetni, amelyekkel jó mély gödröket ásnak, ahonnan kikecmeregni gyakorta nehéznek bizonyul. Túl sok a komplikáció, túl nagy a kitettség. És itt jön a képbe Rowland. A jutalma? Aki szívességet tesz, annak tartoznak egy szívességgel. Tom Rowland pedig szakértője volt a szívességek felhalmozásának.

A feladat végrehajtására Rowland kompetens embereket bérelt fel, és jól megfizette őket. Alkalmaztatása első öt évében Jack még nem bánta, hogy rugalmasan kezelik és felrúgják a szabályokat, azzal érvelt, hogy rossz emberekkel néha rossz dolgok történnek. Ám amikor azok a bizonyos rossz dolgok jó emberekkel is kezdtek megtörténni, még egyszer szemügyre vette a dolgot. Még aggasztóbb volt az a felismerés, hogy Tom Rowland tetőtől talpig, szőröstül-bőröstül amorális. Annak az embernek nincs lelkiismerete, sem semmilyen értékrendszere, amelyet áthághatna. A szó szoros értelmében bármi és minden terítékre kerülhet. Semmi sem tilos. Még a gyilkosság sem. Jack viszont már nem ugyanaz az ember volt, és kezdett rájönni, hogy narcisztikus munkaadója veszélyes alak.

De ami most itt folyik, az valami másnak tűnt.

Rowland csak hevenyészetten adta meg a részleteket.

Ami nála szokatlan volt.

És a bizalmatlansága Persik iránt? Ez újdonság. És meglepő. Persik eddig mindig tág mozgásteret kapott, ahol nem léteztek határjelzők. Túlságosan is tágat Jack véleménye szerint. Ő sosem törődött Persikkel. Csak egy bérgyilkos, semmi több. De a véleményét megtartotta magának. Fura, hogy a pénz mennyire el tudja hallgattatni az ember lelkiismeretét.

– Mintha fényévekre járnál innen.

Jack elfordult az ágytól, és a hálószoba ajtajában meglátta a feleségét, Jillt. Régóta voltak házasok. Az asszony az egész katonai karrierje alatt ott volt mellette. Három gyermekük született. Felcseperedtek. Élik a saját életüket. Unoka még nincs, de remélik, hogy hamarosan lesz. A pénz, amit az elmúlt hét év során keresett, mindannyiuk számára kényelmes életet biztosított. De ennek megvolt az ára.

– Csak azon gondolkodom, hogy mit kell magammal vinnem – hazudta.

– Hová mész?

A férfi elmosolyodott.

– Okosabb vagy te ennél.

Az asszony kacsintva így szólt:

– Nem vetheted egy lány szemére, hogy próbálkozik.

A szabályokat réges-rég, még a sereg idején lefektették. A munkájával kapcsolatban semmit arról, hogy hol, mikor és miért. Akárcsak a katonaság, Rowland is teljes titoktartást követelt. Kivétel nincs. Soha.

– Meddig leszel távol? – kérdezte az asszony.

Ez a kérdés megengedett volt. Néha.

– Nehéz megmondani. Legalább egy pár napig. Jelentkezem, amint tudok.

Az asszony belépett a hálószobába, és közelebb jött.

– Fáradtnak látszol.

– Az is vagyok. De hív a kötelesség.

Az utóbbi időben kezdte egyre könnyedebben venni a dolgokat. Védekező mechanizmus? Talán. De tényleg elfáradt.

Mindentől.

Az asszony gyengéden karon fogta.

– Legalább megpróbálnál egy kicsit aludni a repülőn?

– Mondtam olyat, hogy repülőre szállok?

Az asszony elmosolyodott.

– Nem, nem mondtál. Kérsz reggelit, mielőtt elmész? Vagy esetleg egy kis mogyoróvajas fagyit Oreóval?

– A fagyi remek lenne.

A felesége arcon csókolta, majd kiment a hálószobából.

Derék asszony volt, Jacknek mázlija volt, hogy kifogta. De mostanában egyre többet gondolkodott azon, hogy mit gondolna róla, ha tudná, hogy pontosan mivel is keresi a kenyerét. Hogy honnan van a pénz. Meg hogy közben mennyien sérülnek meg vagy mennek tönkre. Rowland szilárdan hitt benne, hogy a kapzsiság olyan egyetemes állandó, amely minden rasszra és kultúrára érvényes. Ez az, ami előidézi, és meg is oldja a problémákat. Jack rossz néven vette Rowland búcsúzóul odavetett megjegyzését. A bónusz ígéretét, arra gondolva, hogy a pénz majd óriási motivációt jelent. A múltban sajnos valóban azt is jelentett.

De már nem.

Befejezte a táska átnézését, elégedett volt a tartalmával. Magánúton repült a Netjets egyik Bombardier Global 5500-asával, amelyben a csapatával együtt kényelmesen elfért. A menetrend szerint három óra múlva indulnak Dullesből, és nonstop repülnek Brüsszelig. Odalent kocsik fognak várni rájuk. Ateng Persik pár órával előttük járt egy másik Bombardierrel.

Megint eszébe jutott Rowland hirtelen negatív hozzáállása Persikhez.

Ami elgondolkodtatta.

Lehet, hogy ez az a pillanat, amire várt?

5.

Luke le volt nyűgözve.

Jillian jól választotta meg a találkahelyüket.

A brüsszeli Grand Place – vagy Grote Markt – az UNESCO egyik világörökségi helyszíne, amely nyolcszáz évvel ezelőtt kezdte meg az életét a legtöbb belga város közös jellemzőjeként, egy központi fekvésű térként, amely körül virágzott a kereskedelem és a politika.

A macskaköves teret, amelyről Luke a Google Earth alapján megállapította, hogy két futballpálya méretű, fényűző, tornyos céhházak, egy városháza és a Király Háza szegélyezik, ahol valamikor a város napi kenyértermését árusították és adták-vették. Ma Brüsszeli Városi Múzeumként funkcionál, helyiségeiből ajándékboltokat, csokoládékészítő műhelyeket és éttermeket választottak le. Luke-nak nem kerülte el a figyelmét, hogy még egy Starbucks és egy Hard Rock Cafe is van benne. Egyik céggel sem volt ugyan semmi problémája, itteni jelenlétük mégis keserű ízt hagyott a szájában, mintha a Buckingham-palotánál lévő Viktória-emlékmű mellett egy Chuck E. Cheese-t találna.

Nem sokkal négy előtt érkezett, és húsz percet töltött azzal, hogy ráhangolódjon a környékre. Amennyire meg tudta állapítani, a Grand Place százméteres körzetében tilos volt a járműforgalom, a közvetlenül magába a térbe torkolló sikátorokat – hét ilyen volt – is beleértve. Nem kevesebb mint öt rendőrautót számolt meg, amelyek a peremvonalat rótták. Pontban négykor a Peugeot-val visszakanyarodott a nyilvános parkolóba, amelyet innen nagyjából negyedmérföldnyire, a Fűszerpiac utcában vett észre, és ott leparkolt.

Kiszállt, és sms-t küldött Jilliannek.

Megjöttem. Ugyanott?

Azonnal jött a válasz a nőtől.

I.

A De Gulden Bootot, vagy Aranyhajó éttermet a Godiva csokoládébolt mellett találta az egyik céhházban, a tér déli oldalán. Húsz euró a hosztesznek, és már oda is vezették az egyik piros-zöld-ernyős kinti asztalhoz. Áttanulmányozta az étlapot, majd sms-t írt: Még mindig a kapucsínó a gyengéd? Jillian erőssége ugyan a harc volt, nem pedig a hírszerző munka, de azért rafinált csaj lévén Luke remélte, hogy máris figyel a távolból. Az utóbbi tizenkét óra során a házat, amelyben megszállt, megtámadták, a nagyapját meggyilkolták, a férfi pedig, akit segítségül hívott, ugyanakkor lépett be az ajtaján, amikor a gyilkosok.

Minden joga megvan hozzá, hogy óvatos legyen.

Hogy mi vagy ki áll mindezek mögött, azt Luke nem tudta, de egyvalami biztos. Nyakig ülnek a slamasztikában. Mindkettejük eszének a helyén kell lennie.

Feltilinkolt az eldobható telefonja.

– Az attól függ, milyen napom van – mondta Jillian, miután Luke fölvette. – Ma az eszpresszóhoz van kedvem.

– Oké. Ez a te táncod. Hogy szól a dal?

– Nem követtek?

– Ha igen, akkor valaki megszerezte Harry Potter láthatatlanná tévő köpenyét.

– Rendelj egy Donko’st…

– Egy mit?

– Csak csináld, és üldögélj egy kicsit – mondta a nő. – Négy harminckor…

– Legyen később – mondta Luke. – Ha társaságunk van, ennél türelmesebbek lesznek.

Az ilyen nyílt találkahelyek kétélű kardok is lehetnek, mert a ragadozónak és a zsákmánynak is fedezéket nyújtanak. De Luke így is szerette őket. Mindig jól szórakozott, amikor a filmekben meg a tévében valami sötét, eldugott helyen került sor a titkos találkákra. Sok ember között elvegyülni tutira biztonságos.

– Akkor legyen háromnegyed – mondta a nő. – Találkozzunk a Belga Sörfőzdék Múzeuma előtt.

– Ne szívass már.

– Az egy múzeum, Luke, nem kocsma. Ott van rögtön veled szemben.

– Vettem. Ha bármi gyanúsat kiszúrsz, akkor tipli. Küldd el sms-ben, hogy lefújva, tűnj el a környékről, és akkor jelentkezz újra, ha már biztonságban vagy.

– Idegesnek kéne lennem?

– Amíg nem tudjuk biztosan, hogy nincs miért idegeskedni, addig feltétlenül.

Hogy az időt elüsse, nézte az embereket, és iszogatta azt, amit élete legfinomabb csésze kávéjának ítélt. Mint kiderült, a Donko’s egy belga kávéfeldolgozó cég, amelynek sötét pörkölése már számtalan díjat nyert. A neve egy kicsit idétlen, de egy ilyen jó főzetet felőle akár Kocaturhának is hívhatnának.

Négy negyvenötkor, miután semmit sem hallott Jillian felől, fizetett, felállt, és elindult a téren át. Napsütéses, felhőtlen, csaknem tavaszias nap volt ugyan, de még nem indult be teljes gőzzel a turistaszezon. Ez azzal járt, hogy gyér volt a gyalogosforgalom, talán pár százan ténferegtek mindenfelé. Amikor a múzeum bejáratához ért, Jillian azt írta: Idebent.

Luke felkapaszkodott a lépcsőn, és belépett egy keskeny ajtón, miután kifizette az öteurós belépődíjat. A háta mögött megszólalt Jillian:

– Ez emlékeket idéz.

Luke odafordult, és meglátta az egyik képeslapállvány mellett álló nőt.

– Arról, hogy olyan helyekre vittelek, ahol nem szolgálnak fel sört?

– Dehogyis, te pupák, amikor mi ketten mucsai helyeken randiztunk.

Az első kiruccanásukon Luke Hawaii állam leglepusztultabb minigolfpályájára vitte őt. A műfüves pázsit legnagyobb részét felverte a gaz, teli volt gombákkal. És Jillian megverte. De nagyon. A Hawaiin lévő pohakuloai gyakorlótéren a hadsereg és a haditengerészet által közösen megtartott RIMPAC hadgyakorlaton ismerkedtek meg, ezen a magasan fekvő, vulkanikus fennsíkon elterülő mostoha, erdős földdarabon, Hilótól harminc mérföldnyire nyugatra. Az egy hónapig tartó gyakorlat nyolcszáz személyes „szerezd meg a zászlót” játék volt, lézerszimulátoros kézifegyverek, aknavetők és kézigránátok bevonásával. Nap mint nap a digitális halálig „harcoltak” egymással, éjjel pedig pár órára Hilóba vagy Waimeába vonultak vissza sörözni meg hencegni.

Ők ketten Jilliannel azon az első éjszakán egymásra találtak, és valahogy elkezdték kicserélni a legpocsékabb randis sztorijaikat, ami egykettőre átcsapott pokolirandi-versenybe, amelyet aztán Luke nyert meg. Azonnal és ellenállhatatlanul vonzódtak egymáshoz, és minden rendelkezésükre álló pillanatot együtt töltöttek. Amikor a hadgyakorlat véget ért, a románcuknak is vége lett, de nem a barátságuknak. Az tartós maradt. Az ünnepekre küldött alkalmi Helló, hogy vagy? sms-sel tartották a kapcsolatot. Volt valami közöttük. De ahhoz egyikük számára sem volt elég, hogy elismerjék, vagy lemondjanak érte a karrierjükről. Most meg itt vannak, ahogy a dal szövege szól, Újra együtt, de jó érzés ez.

Luke megölelte a nőt, amit az viszonzott, majd azt súgta a fülébe:

– Sajnálom Benjit.

– Én is – felelte a nő, és nem eresztette Luke-ot. – Sajnálom, hogy belerángattalak ebbe.

– Be is rágtam volna, ha nem teszed. – Luke elhúzódott, de a kezét a nő karján hagyta. – Nem sebesültél meg? Csak úgy röpködtek ott a golyók.

– A combomat horzsolta az egyik, de semmi bajom. És te?

– Még egy karcolás se.

– A jó öreg Luke-féle mázli, mi?

A férfi felkuncogott.

– Én a páratlan ügyesség és a párducszerű… nem is, emberfölötti… reflexek számlájára írom.

– Jó látni, hogy az egód még mindig ereje teljében van. – A nő már vigyorgott. – Gyere utánam. Mellesleg tévedtem. Van itt egy sörkóstoló szoba.

– Ez már döfi. Vezess.

Magát a múzeumot a földszinten rendezték be. A kiállítási tárgyak, öreg tölgyfahordók meg rézmasinériák között megkeresték a kis kóstolószobát, amelyben kétszemélyes talponálló asztalok álltak elektromos faligyertyáktól megvilágítva. Megrendelték a szabvány kóstolóválogatást. A pincérnő egy feles poharakkal teli tálcát helyezett az asztalra, aztán eltűnt. Luke belekóstolt egy amber ale-be, és így szólt:

– Szóval, hogy kezdődött ez az egész? Mit tudsz?

– Én hoztam ezt magamra meg Benjire – mondta gyötrelemmel a hangjában Jillian. – Elküldtem egy e-mailt, amit nem kellett volna.

– Kinek?

– Nem tudom.

Fura.

– Mi állt az e-mailben?

– Egy információkérés volt. Aztán hat szó, amelyek elindították a lavinát. Mondja el, mit tud a Kronoszról.

6.

Luke zavarba esett, tanácstalan volt.

– Mi az a Kronosz?

– Fogalmam sincs. De úgy látszik, annak a kódja, hogy „gyertek, öljetek meg”.

És a szeme kezdett bepárásodni a szörnyű emlékektől.

Luke már évek óta nem látta Jilliant, de nem sokat változott. Még mindig kerekded volt, és hihetetlenül fitt. A haja a legsötétebb fekete és fényes maradt, akár a holló tollai, de egy kicsit hosszabb és dúsabb, mint régen, egészen a válláig ért. Vele nagyjából egykorú lévén, a harmincas évei elején járt, az arcán csupa emlékezetes vonások, főleg a gyönyörű halványzöld szeme. Szinte ragyogott a magabiztosságtól. Soha egyetlen jelét sem adta balsejtelemnek, idegességnek vagy bizonytalanságnak. Mindig határozott volt és eltökélt, amit Luke nagyon szeretett benne. Azt is észrevette, hogy a divat terén se sokat változott. A katonai egyenruhán kívüli ruhatára mindig csupa fekete, fehér meg szürke holmiból állt. Semmi más szín. Soha. Még véletlenül se. Meg-megújuló kommunikációikból Luke tudta, hogy öt évet szolgált, aztán nem hosszabbított. Utoljára arra emlékezett, hogy egy privát biztonsági cégnél dolgozik, valahol a keleti parton.

Most pedig itt vannak.

– Egyáltalán nem tudhattad, hogy mi fog történni – mondta neki Luke. – Kezdjük az elején. Mikor és hol hallottad először a Kronosz szót?

– Benjitől.

– Miért hívod így?

– Gyerekkori megszokás. A nagyapám volt, nem az apám, úgyhogy lerövidítettem a keresztnevét. Rajta ragadt a becenév.

Luke elmosolyodott,

– Karrierkatona volt – mondta Jillian. – Harmincöt éven át. Utolsó állomáshelye a NATO brüsszeli központjában volt, a Nemzetközi Vezérkarban. Szeretett itt lenni, úgyhogy amikor nyugalomba vonult, vett egy házat Genappe-ban. Karen, a második felesége pár éve meghalt, úgyhogy hat hónappal ezelőtt ideköltöztem, hogy mellette legyek, miután végstádiumú rákkal diagnosztizálták. Az orvosa a múlt hónapban gondozóközpontot javasolt, de ő nem kért belőle. Otthon akart meghalni, velem. Hetente párszor jött egy nővér, de jobbára én gondoztam. Pár hete már olyan fájdalmai voltak, hogy az orvos morfiumot kezdett neki adni, ami teljesen kiütötte. Ő kezdett el beszélni a Kronoszról. Összefüggéstelenül. Tudatfolyamszerűen. Gagyogott. De nem teljesen zavarosan.

– Konkrétan valamiről? – kérdezte Luke.

A nő frusztráltan rázta meg a fejét.

– Egyre valami titokról beszélt, amit fölfedezett. Ami majd mindent megváltoztat. Ezt újra és újra elmondta. Hogy mekkora súlya van, és hogy nyilvánosságra kell hozni.

A nő fájdalma nyilvánvaló volt. Keserves időket élt át.

– Egészen pár héttel ezelőttig azt hittem, hogy a nagyapám a legboldogabb, legelégedettebb ember, akit csak ismerek. De az mind csak vakolat volt.

Nem meglepetés. Mindenkinek vannak titkai.

Még a rákban haldokló vén katonáknak is.

– A múlt héten elszólta magát valami vaskazettáról. Végül aztán meg is találtam. Egy olyan tűzbiztos, dokumentumméretű modell volt, az ágy alatti padlódeszkák közé dugva.

– Most hol van?

– Még mindig ott, remélem.

Luke is remélte.

– Minél nagyobb fájdalmai lettek, annál többet beszélt – mondta Jillian. – Annyira soha nem volt magánál, hogy bármit is töviről hegyire elmagyarázzon. Csak a felszínt kapargatta. Kronosz. Titkok. Helyesen kell cselekedni. Luke, akármi is ez, ez tette tönkre. A West Pointban osztályelső volt, kitüntetett háborús veterán, bátor, briliáns elméjű, odaadó. Mindene megvolt, ami ahhoz kell, hogy valaki tábornok legyen. Mégis ezredesként nyugalmazták, egy lépcsőfokkal a dandártábornok alatt. Fáj ezt kimondanom, de egyáltalán nem olyan karriert futott be, amilyet kellett volna.

– És szerinted ennek ez a Kronosz-ügy az oka?

– Kétség sem fér hozzá. A csapongásai közben ezt mondta. A Kronosz mindnyájunknak ártani fog. Pár éjszakával ezelőtt egyszerűen besokalltam. Ott fekszik, és a szemem láttára haldoklik. Dühös voltam, szomorú és frusztrált. Úgyhogy megkerestem azt a kazettát, kinyitottam, és elkezdtem átnézni a tartalmát.

– Mit találtál?

– Nem sok minden volt benne. Viszont találtam egy számlát és egy kulcsot, meg egy e-mail-címet egy papírfecnin, amire az volt írva, hogy Kronosz. Arra gondoltam, hogy a másik végén talán olyasvalaki van, aki meg tudná ezt nekem fejteni, úgyhogy elküldtem az e-mailt, elmagyaráztam, hogy ki vagyok, és mi történik, aztán azt kértem: Mondja el, mit tud a Kronoszról. Harminchat órával később beállítanak azok a fickók.

– Amikor felhívtál, azt mondtad, emberek jönnek.

– Mire a kronoszos e-mailt elküldtem, már több mint egy napja ébren voltam. Kóválygott a fejem. Elmondtam Benjinek, hogy mit csináltam, mire ő egyből a plafonon volt. Még sosem láttam ilyennek. Mintha feléledtek volna az érzékszervei, és azt hajtogatta, hogy meneküljek, amíg még van rá idő, hogy nekem fogalmam sincs, mit műveltem. Mindkettőnket elkapnak. Ezt mondta. Azt mondta, tűnés innen, és menjek el jó messzire. De nem tudtam megtenni. Nem tudtam otthagyni. – Elhallgatott. – Ekkor kerestelek meg téged. Luke, miattam ölték meg. Elvesztettem a fejem… ami velem sosem fordul elő… és most halott. Sosem fogok megbocsátani magamnak.

– Azok az emberek ölték meg. Nem te.

– Azt tudom. De ki fogom deríteni, hogy mit, miért és ki. Ezt fogom tenni. Istenre esküszöm. Aztán megölöm azt, aki mögötte áll, bárki legyen is az. A te segítségeddel, remélem. Úgyhogy ne is mondd, hogy csak üljek ölbe tett kézzel, majd te megoldod. Világos?

– Mint a nap, asszonyom – mondta mosolyogva Luke.

Igazság szerint Jillian nemcsak kiérdemelte, hogy benne legyen a vadászatban, de Luke-nak jól is jött a társulás. Azonban a virtuskodást félretéve Luke tudta, hogy a kiképzése arra inti, legyen óvatos, és győződjön meg róla, nem valami csapdába sétált-e bele. Túl sokáig tétovázott volna a kocsiban? Amiatt ölték meg Benjit? Nehéz megmondani. De valakinek tutira elrontotta a buliját. Pillanatnyilag azonban akkor van a legtöbb esélyük nemcsak arra, hogy kibogozzák ezt a rejtélyt, de arra is, hogy túl is éljék, ha összedolgoznak.

Tudnia kellett:

– Mi történt a házban?

– Konkrétan elaludtam, ami az utóbbi időben nehezemre esett. Persze ruhában aludtam, amióta csak Benji rám hozta a frászt. Ott feküdtem, és arra ébredtem, hogy valamelyik szobában betört az ablak.

– Az én voltam – mondta Luke. – Gondoltam, nem árt riasztani.

– Működött is. Felkapcsoltam a villanyt, de aztán rájöttem, hogy hülye vagyok. Jó ideje nem jártam már csatában. Ekkor hallottam meg, hogy emberek vannak a házban. Benji egyik pisztolya ott volt az éjjeliszekrényen, úgyhogy azt használtam. De odaértek hozzá. Egyenesen főbe lőtték.

– Mire feljutottam az emeletre, te már eltűntél.

– Fogtam a tárcámat meg az útlevelemet, és kitűztem az ablakon. Fogalmam sem volt róla, hogy ott vagy.

– A pisztoly.

– Üres volt a tár. Kidobtam egy kukába.

Előrehajolt, és gyengéden Luke kezére tette a kezét. Lágyan. Finoman. Váratlanul.

– Luke – mondta fojtott hangon, a férfi szemébe nézve –, valaki érdeklődik irántunk. Neked hét óránál, a komlóbemutatónál.

Luke kissé csalódott volt, hogy az egész csak színház, de fenntartotta a látszatot, és visszamosolygott Jillianre.

– Írd le.

– Ázsiai. Kopasz, a húszas évei végén, zöld bőrdzseki.

Luke egy újabb szeretetteli gesztust megjátszva megszorította a nő kezét.

– Mennyire vagy benne biztos?

– Annyira, hogy ez lenne az utolsó válaszom a Legyen Ön is milliomosban.

Neki ez elég volt. És rájött, hogy megszegett egy kardinális szabályt, mert eddig elmulasztotta ellenőrizni, hogy van-e hátsó kijárata a múzeumnak.

– Keress tovább. Ahol egy van, általában van egy másik is.

A nő erre hangsúlyosan felkuncogott, azt a benyomást keltve, mintha Luke valami vicceset mondott volna.

– Megvan. Nagyjából ugyanaz a leírás illik rá, de magasabb, és világoskék kapucnis pulcsit visel. Épp most ült le egy asztalhoz neked öt óránál.

Egy pincérnő ment el mellettük, Luke intett neki, és jól hallhatóan azt kérdezte tőle:

– A mosdók?

A nő a múzeum mélyére mutatott, egy magas bronztartályokból és cikcakkban futó csövekből álló összeállítás felé.

– Dank je. – Jilliannek pedig halkan azt mondta: – Ha van vészkijárat, az valószínűleg a mosdóknál lesz.

– Mi a terv?

Luke tovább színészkedett, szavai nem passzoltak a tetteihez, miközben közel hajolt a nőhöz.

– Azt kell feltételeznünk, hogy fegyverük van. Ahol bejöttünk, nem volt fémdetektor. Ha itt bent nyitnak tüzet, rengeteg lesz a járulékos veszteség. Sétáljunk egyet.

Őt is zavarba hozta a kérdés, amit a nő szemében látott.

Hogy találtak rá Jillianre?

Felálltak, és fesztelenül elindultak a múzeumba, miközben beletemetkeztek egy prospektusba, amelyet Luke kapott fel egy kínálóból, és úgy tettek, mint akik a kiállítási tárgyak között bóklásznak, közben ide-oda kanyarogva az épület hátulja felé tartottak. Miután meggyőződtek róla, hogy az üldözőik lemaradtak, Luke egy réztartályokból álló útvesztőbe vezette a nőt. Elöl a mosdókat jelző tábla balra, egy rövid folyosóra irányította a látogatókat. Egy fehér alapon zöld vészkijárat piktogram egyenesen előremutatott. Luke a mosdók magányára számított, hogy ott majd felállíthatja a csapdát.

– Remélhetőleg kettéválnak – mondta. – Fejenként jut egy. Te iktasd ki a tiédet, amilyen gyorsan csak tudod.

– Izgatott a hangod. Valami fura mókát forgatsz a fejedben.

– És a lényeget még nem is tudod.

Befordultak a folyosóra.

Balra az első a női mosdó volt, a második a férfi. Luke belökte az ajtót. A férfimosdó üres volt, egy idősebb férfit leszámítva, aki épp kezet mosott. Luke odalépett az egyik piszoárhoz, és megfelelőképpen elhelyezkedett. A mosdókagylónál lévő férfi távozott, elhaladva a befelé tartó két ázsiai mellett.

Oké, megkapta mindkettőt.

És azok nem vesztegették az időt.

Miközben az egyik őrt állt az ajtóban, a másik, a zöld bőrdzsekis Luke mögé lépett.

– Ne nehezítse meg a kelleténél jobban – mondta angolul, enyhe akcentussal a pasas.

Luke a válla fölött hátrapillantott, és elmosolyodott.

– Az orvosom szerint még túl fiatal vagyok a prosztatagondokhoz, és mégis itt vagyok.

Az ürge kíváncsi pillantást lövellt rá.

– Folytassa csak – mondta Luke. – Én elleszek itt még egy darabig.

– Vicces fiú. Jöjjön velünk.

– Azok a rohadt tabletták semmit sem érnek – sóderolt tovább Luke, a frusztrációját hangsúlyozandó a falra koppintott.

– Azt mondtam, gyerünk!

Luke megpördült, és ököllel orrba vágta a férfit. Eleredt a vére. A pasas hátratántorodott az ütéstől. Luke ekkor a hasába térdelt. A férfi egy torokhangú hördüléssel kábultan összerogyott, és nem is tért magához. A másik férfi a zakója alá nyúlt, nyilván a fegyveréért.