„Mead egyedi és varázslatos történetet sző, olyan csavaros befejezéssel, amely még a legtehetségesebb detektíveket is meglepné.”

VOYA

„A tinik imádni fogják ezt a vámpírtörténetet, és alig várják majd a folytatást.”

Booklist

„Egy olyan világban, ami tele van vámpíros könyvekkel, Richelle Mead képes volt egyedi és hihető szereplőket teremteni.”

TeensReadToo.com

Richelle Mead: Frostbite

Copyright © Richelle Mead, 2008

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2010

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richelle Mead: Frostbite

Penguin Young Readers Group, New York, 2008

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 124 3 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kótai Kata, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: paranormális fantasy, Young Adult

Ajánlom Kat Richardsonnak,
aki nagyon bölcs.

PROLÓGUS

Minden elpusztul egyszer. De nem minden marad halott. Higgyetek nekem, én már csak tudom.

Létezik egy vámpírfaj ezen a földön, amely szó szerint élőhalottakból áll. Strigáknak hívják őket, és akinek még nem szerepeltek a rémálmaiban, sürgősen hozza be a lemaradását. A strigák erősek, gyorsak, továbbá könyörület és habozás nélkül gyilkolnak. Halhatatlanok is – és ez baromira megnehezíti az elpusztításukat. Csak három módon lehetséges végezni velük: ezüstkarót kell döfni a szívükbe, le kell fejezni vagy fel kell gyújtani őket. Egyiket sem egyszerű végrehajtani, de még mindig jobb, mint ha semmi esélyünk nem lenne ellenük.

A világban jó vámpírok is járnak. Őket moráknak hívják. A morák élnek, és birtokolják azt az elképzelhetetlenül menő képességet, hogy mágiával uralják a négy elem valamelyikét: a földet, a levegőt, a vizet vagy a tüzet. (Vagyis hát a morák nagy része képes erre – de a kivételekről majd később.) Mostanában már nem sok mindenre használják a mágiát, ami elég szomorú. Remekül tudnák fegyverként alkalmazni, de a morák meg vannak győződve arról, hogy a varázslást csak békés célokra szabad használni. Ez a társadalmunk egyik alapszabálya. A morák egyébként általában magasak és karcsúak, továbbá nem nagyon bírják a napfényt. De kárpótlásul akad pár kivételesen éles érzékszervük: sokkal jobb a látásuk, a szaglásuk és a hallásuk, mint az embereké.

Mindkét vámpírfajnak szüksége van vérre. Értelemszerűen ez teszi őket vámpírrá. De a morák nem ölnek a vérért. Ők olyan emberekkel veszik körbe magukat, akik szabad akaratukból adnak a sajátjukból kisebb adagokat. Azért hajlandóak erre, mert a vámpírharapás olyan endorfinokat adagol a szervezetükbe, amiktől nagyon-nagyon jól érzik magukat, és ezektől függővé lehet válni. Ezt első kézből tudom. Ezeket az embereket etetőknek hívják, és valójában nem többek, mint a vámpírharapás drogosai.

De az etetők tartása még mindig jobb, mint amit a strigák művelnek, ők ugyanis, ahogy az tőlük elvárható, ölnek a vérért. Szerintem élvezettel teszik. Ha egy mora öl meg valakit, miközben belőle iszik, akkor strigává változik. Néhány mora szándékosan teszi ezt, direkt áldozza fel a mágiát és az erkölcsi érzékét a halhatatlanságért. De strigát erőszakkal is lehet csinálni valakiből. Ha egy striga megissza az áldozata vérét, majd kényszeríti az illetőt, hogy strigavért igyon, nos… akkor egy új strigát kapunk. Ez bárkivel megtörténhet: a morákkal, az emberekkel vagy a… damfírokkal.

Damfír. Ez vagyok én. A damfírok félig emberek, félig morák. Szerintem mi egyesítjük a két faj legjobb tulajdonságait. Én erős és robusztus vagyok, mint az emberek. És annyit járok napozni, amennyit csak akarok. De a morákhoz hasonlóan nekem is nagyon jók az érzékszerveim és a reflexeim. Ennek eredményeképpen a damfírokból lesz a legjobb testőr – és a legtöbben ezt is csináljuk. Őrzőknek hívnak minket.

Egész életemben arra edzettem és tanultam, hogy meg tudjam védeni a morákat a strigáktól. Egy egész sor erre kihegyezett órára és edzésre kell járnom a Szent Vlagyimir Akadémián, ami egy magániskola morák és damfírok részére. Mindenféle fegyverrel képes vagyok bánni, és elég durván meg tudok rúgni bárkit. Kétszer akkora srácokat is megvertem, mint én vagyok – edzésen és edzésen kívül is. És ha már itt tartunk, tényleg csak srácokat verek, mert szinte egyik órámon sincs valami sok lány.

Ez azért van, mert bár a damfírok sok jó adottságot örökölnek, akad egyvalami, amire képtelenek vagyunk. A damfíroknak nem lehet egy másik damfírtól gyereke. Ne kérdezd, miért. Nem vagyok genetika-szakértő, vagy ilyesmi. Az embereknek és a moráknak damfírjaik születnek, így lettünk mi. Ez mostanában már nem fordul elő túl gyakran; a morák hajlamosak nagyobb távolságot tartani az emberektől. De egy másik furcsa genetikai gubanc miatt a moráknak a damfíroktól damfír gyerekei születnek. Tudom, tudom: őrület! Az ember azt hinné, hogy egy háromnegyed részt vámpír gyereket kap, ugye? Hát nem. Félig embert, félig morát.

A legtöbb ilyen gyerek mora apától és damfír anyától születik. A mora nők ragaszkodnak ahhoz, hogy mora gyerekeik legyenek. Ez általában azt jelenti, hogy a mora férfiak elszórakoznak egy kicsit a damfír nőkkel, majd lelépnek. Rengeteg egyedülálló damfír anya van, ezért nem igazán lesz belőlük őrző. Inkább a gyereknevelésre koncentrálnak.

Ennek eredményeképpen csak a srácok és egy maréknyi lány tanul őrzőnek. De azok, akik a morák védelmezését választják hivatásul, komolyan veszik a munkájukat. A damfíroknak szükségük van a morákra a szaporodáshoz. Muszáj megvédenünk őket. Ráadásul ez valamiféle… hát, becsületbeli ügy is. A strigák gonoszak és természetellenesek. Nem hagyhatjuk, hogy az ártatlanokra vadásszanak. Azokba a damfírokba, akik őrzőnek tanulnak, ezt keményen beleverik, amint megtanulnak járni. A strigák gonoszak. A morákat meg kell védeni. Az őröknek ez a hitvallásuk. Nekem is ez a hitvallásom.

És van egy mora, akit mindenki másnál jobban meg akarok védeni a világon: a legjobb barátnőm, Lissa. Ő egy mora hercegnő. A morák között tizenkét királyi vérvonal van, és Lissa a sajátja egyetlen életben lévő képviselője – az utolsó Dragomir. De van még egy dolog, ami különlegessé teszi őt azonfelül, hogy a legjobb barátnőm.

Emlékeztek, amikor azt mondtam, hogy minden mora képes befolyásolni a négy elem valamelyikét? Nos, mint kiderült, Lissának egy olyan felett van hatalma, amelyiknek a létezéséről egészen mostanáig senkinek nem volt tudomása: a lélekről van szó. Évekig azt hittük, hogy neki egyszerűen nem fejlődött ki a mágikus hatalma. Utána furcsa dolgok kezdtek történni körülötte. Például minden vámpírnak van egy képessége, amit bűbájnak neveznek, és amivel másokra tudják kényszeríteni az akaratukat. A strigákban ez nagyon erős. A morákban gyengébb, és számukra egyben tiltott dolog is. De Lissában szinte ugyanannyira megvan, mint egy strigában. Csak megrebbenti a szempilláit, és mindenki azt teszi, amit ő akar.

De nem ez a legklasszabb, amire képes.

Korábban már említettem, hogy a halott dolgok nem mindig maradnak holtak. Nos, én is ebbe a csoportba tartozom. Ne aggódjatok – én nem olyan vagyok, mint a strigák. De egyszer meghaltam (és ezt nem ajánlom senkinek). Akkor történt, amikor az autó, amiben ültem, lesodródott az útról. A balesetben meghaltam én is, Lissa szülei is, és a bátyja is. De valahogy a káoszban, anélkül hogy egyáltalán tudatában lett volna, Lissa felhasználta a képességét arra, hogy visszahozzon engem. Erről hosszú ideig nem is tudtunk. Ami azt illeti, még a lélek létezésével sem voltunk tisztában.

Sajnálatos módon, mint kiderült, egyvalaki viszont már előttünk tudott a lélekről. Viktor Daskov, egy haldokló mora herceg rájött, milyen hatalma van Lissának, és elhatározta, hogy foglyul ejti, és a saját, személyes gyógyítójává teszi – élete végéig. Amikor rájöttem, hogy valaki vadászik Lissára, úgy döntöttem, a kezembe veszem az ügyet. Lissával együtt megszöktem az iskolából, hogy elrejtőzzünk, és az emberek között éljünk. Az vidám élet volt – egyben idegborzoló is, mivel folyamatosan menekültünk. Két éven keresztül sikerült szökésben maradnunk, amíg a Szent Vlagyimir megbízottai le nem vadásztak, és vissza nem rángattak minket az iskolába pár hónappal ezelőtt.

Ekkor lépett Viktor is a tettek mezejére: elrabolta Lissát, és addig kínozta, amíg a barátnőm nem teljesítette a követeléseit. Eközben Viktor semmitől nem riadt vissza – például attól sem, hogy rám és Dmitrijre, a mentoromra szerelmi bűbájt bocsásson. (Dmitrijre később még visszatérek.) Viktor azt a tényt is kihasználta, hogy Lissa a lélekbefolyásolástól ingatag lelkiállapotba került. De még ez sem volt akkora gonoszság, mint amit a saját lányával, Nataljával tett. Egészen odáig elment, hogy rábeszélte a gyerekét, váljon strigává, és segítsen neki megszökni. Natalját végül ledöfték egy karóval. Még amikor mindezek után újra bezárták, Viktor akkor sem tanúsított túl sok megbánást afelett, amit a lányával tett. Ettől fel is merült bennem, hogy talán mégsem jártam olyan rosszul, amiért apa nélkül nőttem fel.

De most már a strigáktól és a moráktól is meg kell védenem Lissát. Csak pár személy tud arról, mire képes a barátnőm, de biztos vagyok benne, hogy léteznek további Viktorok is, akik ki akarnák használni. Szerencsére a rendelkezésemre áll egy különleges fegyver, amivel megvédhetem. Valamikor, miközben Lissa meggyógyított az autóbaleset után, egy szellemi kötelék kovácsolódott közöttünk. Képes vagyok látni és érezni azt, amit a barátnőm (ez csak egy irányba működik, ő nem „érez” engem). A kötelékünk megkönnyíti, hogy rajta tartsam a szemem, és tudjak róla, ha bajba kerül, bár néha fura, hogy egy másik ember van a fejemben. Biztosak vagyunk benne, hogy a lélek nagyon sok további dologra is képes, de még nem tudjuk, mik lehetnek azok.

Addig is megpróbálok a lehető legjobb őrző lenni. A szökésünk miatt sok edzés kiesett, úgyhogy különórákat kell vennem, hogy behozzam a lemaradást. Semmi nincs a világon, amit jobban szeretnék, mint mindentől megvédeni Lissát. Sajnos a tanulásomat két dolog akadályozza időnként. Az egyik az, hogy néha előbb cselekszem, és csak utána gondolkozom. Egyre több az önuralmam, de amikor valamitől kiborulok, általában zsigerből ütök, és csak utána nézem meg, hogy kit találtam el. Amikor a szeretteim kerülnek veszélybe… nos, a szabályok hirtelen önkényesen választhatókká válnak.

Életem másik problémás tényezője Dmitrij. Ő ölte meg Natalját. Elképesztően vagány. Ráadásul állati jól néz ki. Nagyon szexi – az a típus, akit meglátván megállsz az út közepén, akkor is, ha elcsap egy kocsi. De mint már említettem, ő az oktatóm. Ráadásul huszonnégy éves. Két ok, amiért nem lett volna szabad beleesnem. De őszintén szólva a legfontosabb ellenérv ellene az, hogy mi ketten leszünk Lissa testőrei, miután a barátnőm leérettségizik. Ha ezalatt egymással kavarnánk, az azzal járna, hogy nem figyelnénk rá eléggé.

Nem igazán sikerül túltennem magam rajta, és meglehetősen biztos vagyok benne, hogy ő is így érez irántam. Részben azért ilyen nehéz az egész, mert eléggé messzire mentünk, amikor lecsapott ránk a szerelmi bűbáj. Viktor el akarta terelni a figyelmünket, miközben elrabolta Lissát, és sikerült is neki. Én készen álltam arra, hogy nekiadjam a szüzességemet, Dmitrij pedig arra, hogy elvegye. Az utolsó pillanatban megtörtük az átkot, de az emlékeket nem tudom kitörölni a fejemből, és ettől néha nehéz a közelharc finomságaira koncentrálnom.

Egyébként Rose Hathawaynek hívnak. Tizenhét éves vagyok, testőrködést és vámpírölést tanulok, szerelmes vagyok egy nem nekem való fickóba, és a legjobb barátnőm a bizarr mágikus képességeitől bármelyik pillanatban megőrülhet.

Hát, senki nem állította, hogy a középiskola könnyű lesz.

EGY

Nem hittem, hogy ez a nap lehet még pocsékabb, amíg a barátnőm azt nem mondta nekem, hogy úgy érzi, elveszti az eszét. Megint.

– Ööö… mit mondtál?

A lakóépülete előcsarnokában ácsorogtunk, én az egyik bakancsom fölé hajolva, hogy megigazgassam. Felkaptam a fejem, és Lissára sandítottam a fél arcomat eltakaró sötét tincseim mögül. Elaludtam iskola után, így lemondtam a fésülködésről, hogy időben kiérjek az ajtón. Lissa platinaszőke frizurája persze selymesen és tökéletesen omlott a vállára, mint a menyasszonyi fátyol, miközben a tulajdonosa csodálkozva bámult rám.

– Azt mondtam, hogy szerintem a gyógyszereim már nem hatnak annyira.

Felegyenesedtem, kiráztam a hajam az arcomból.

– Ez mit jelent? – kérdeztem. Morák siettek el mellettünk, hogy a barátaikkal találkozzanak, vagy vacsorázni.

– Kezdenek… – Lehalkítottam a hangom. – Kezdenek visszatérni a képességeid?

Lissa megrázta a fejét, közben egy kis sajnálkozás csillant a szemében.

– Nem… Közelebb érzem magam a mágiához, de még mindig nem tudom használni. Leginkább a többi dolgot kezdem kicsit észrevenni mostanában, tudod… időnként depressziós leszek. Messze nem annyira, mint régebben – tette hozzá sietve az arckifejezésem láttán. Mielőtt elkezdte szedni a gyógyszereit, Lissa annyira labilissá vált, hogy időnként vagdosta magát. – Csak egy kicsit jobban, mint az utóbbi időben.

– És mi van a többi régebbi tünettel? Az idegességgel. A téveszmékkel.

Lissa, aki ezt korántsem vette olyan komolyan, mint én, felnevetett.

– Úgy beszélsz, mintha kiolvastál volna egy sor pszichológia-tankönyvet.

Ami azt illeti, pontosan ezt tettem.

– Én csak aggódom érted. Ha úgy érzed, már nem hatnak a gyógyszerek, szólnunk kell valakinek.

– Nem, nem kell – vágta rá Lissa azonnal. – Jól vagyok, de tényleg. Még mindig hatnak… csak nem annyira. Nem hinném, hogy rögtön pánikolnunk kellene. Különösen neked, legalábbis ma semmiképpen.

A témaváltás betalált. Egy órával azelőtt tudtam meg, hogy aznap kell letennem az alapvizsgát. Az egy olyan vizsga, vagy inkább elbeszélgetés, amin minden őrzőtanoncnak át kell esnie harmadévesen a Szent Vlagyimir Akadémián. Mivel tavaly szökésben voltunk Lissával, én lemaradtam róla. Ma elvisznek egy őrzőhöz, valahová az iskola területén kívülre, aki majd leteszteli a képességeimet. Kösz szépen, hogy időben szóltatok…

– Ne aggódj értem! – ismételte meg Lissa mosolyogva. – Szólok, ha rosszabbul leszek.

– Hát jó – feleltem vonakodva.

De csak a biztonság kedvéért megnyitottam az érzékeimet, és mindegyiket Lissára állítottam a kötelékünkön keresztül. Nem csapott be: nyugodt volt és vidám, nem emésztette magát semmin. Azonban az elméje hátsó zugában felfedeztem a sötét, szorongó gondolatok kis gubancát. Ezek nem uralkodtak el Lissán, szó sem volt ilyesmiről, de ugyanolyan érzést keltettek, mint a depresszió és a dührohamok, amik régebben időnként rátörtek. Nagyon csekély mértékben voltak jelen, viszont nekem így sem tetszett a dolog. Azt akartam, hogy egyáltalán ne legyen ott ilyesmi. Megpróbáltam beljebb húzódni hozzájuk, hogy jobban megfigyelhessem, miről van szó, ám egyszer csak úgy éreztem, mintha hozzáérnék valamihez. Rosszullét fogott el, mire kirántottam magam a barátnőm fejéből. Kicsit megborzongtam.

– Jól vagy? – kérdezte Lissa, összevonva a szemöldökét. – Úgy elsápadtál…

– Csak… ideges vagyok a vizsga miatt – hazudtam. Vonakodva megint átnyúltam a kötelékünkön. A sötétség teljesen eltűnt, nyoma sem maradt. Lehet, hogy igazából tökéletesen hatnak azok a gyógyszerek. – Minden oké.

Lissa az órára mutatott.

– Nem sokáig, ha nem szeded a lábad.

– Francba! – szaladt ki a számon. A barátnőmnek igaza volt. Sebtében megöleltem. – Akkor szia!

– Sok szerencsét! – kiabálta utánam Lissa.

Keresztülrohantam az iskola udvarán, és megkerestem a mentoromat, Dmitrij Belikovot. Egy Honda Pilot mellett várakozott. Milyen uncsi… Nyilván nem várhattam el tőle, hogy egy Porschéval száguldjunk végig Montana szerpentinjein, de azért jó lett volna egy vagányabb járgánnyal utazni.

– Tudom, tudom – hadartam, amikor megláttam az arckifejezését. – Ne haragudj, hogy elkéstem.

Akkor döbbentem rá, hogy életem egyik legfontosabb vizsgája előtt állok, és egy csapásra megfeledkeztem Lissáról meg a gyógyszereiről. Még mindig meg akartam védeni, csakhogy a szándék vajmi keveset ér, ha nem sikerül elvégeznem a középiskolát, és a testőrévé válnom.

Dmitrij sármosabban feszített ott, mint valaha. A masszív téglaépület hosszú árnyékot vetett ránk, úgy magaslott felettünk a hajnal előtti félhomályban, mint valami hatalmas vadállat. Éppen szállingózni kezdett a hó. Néztem, ahogy a könnyű kristálypelyhek finoman lehullanak. Néhány Dmitrij sötét haján landolt, és azonnal el is olvadt.

– Ki jön még? – kérdeztem.

Dmitrij vállat vont.

– Csak te meg én.

A hangulatom azon nyomban a vidámság felé kezdett tendálni, és meg sem állt az eksztatikusig. Én és Dmitrij. Kettesben. Egy autóban. Ez még egy meglepetésvizsgát is megér.

– Mennyi idő, amíg odaérünk? – Magamban egy nagyon hosszú utazásért esdekeltem. Mondjuk, egy hétig tartóért. Melynek során luxusszállodákban alszunk. Esetleg betemet minket a hó, és csak a másik testének melege tarthat minket életben.

– Öt óra.

– Ó…

Ez egy kicsit rövidebb, mint amiben reménykedtem. De öt óra is több a semminél. Még a hóban elakadást sem zárja ki.

A homályba burkolózó, havas utakon az emberek nehezen igazodtak volna el, ám a mi damfírlátásunk számára ez nem jelentett problémát. Magam elé meredtem, próbáltam figyelmen kívül hagyni Dmitrij borotválkozás utáni arcszeszét, melynek tiszta, csípős illata betöltötte az utasteret, és én kis híján elolvadtam tőle. Igyekeztem inkább az alapvizsgára koncentrálni.

Ez nem olyasmi, amire fel lehetne készülni. Vagy átmegy rajta az ember, vagy nem. Nagy presztízsű őrök jönnek látogatóba az őrzőtanoncokhoz harmadévben, és egy személyes elbeszélgetés során állapítják meg, melyik tanuló mennyire elkötelezett. Nem tudtam, pontosan miket kérdeznek, bár elterjedt pár pletyka az évek során. Az idősebb őröket a jellem és az elhivatottság érdekli, s néhány tanonc mindig alkalmatlannak találtatik a képzése folytatására.

– Nem ők szoktak az akadémiára jönni? – kérdeztem. – Mármint, imádom a kiruccanásokat, de miért mi megyünk hozzájuk?

– Igazából csak egyvalakihez mész, nem hozzájuk. – Dmitrij szavait alig érezhető orosz akcentus fűszerezte, származásának egyetlen árulkodó jeleként. Egyéb tekintetben szerintem jobban tud az anyanyelvemen, mint én. – Mivel ez különleges helyzet, és az illető szívességet tesz nekünk, mi utazunk el hozzá.

– Kiről van szó?

– Arthur Schoenbergről.

Hirtelen elkaptam a pillantásomat az útról, és Dmitrijre bámultam.

– Micsoda? – nyekeregtem.

Arthur Schoenberg egy legenda. Ő az egyik legnagyobb élő strigavadász az őrzők között, ráadásul az Őrzők Tanácsának vezetője is volt – azé a csoporté, akik beosztják a testőröket a morák mellé, és akik meghozzák helyettünk a döntéseket. Schoenberg már visszavonult, és az egyik uralkodói család, a Badicák védelmét látja el. Tisztában voltam vele, hogy még „nyugdíjasként” is halálosan veszélyes. Az eredményei bekerültek a tananyagunkba.

– Nem… nem ért rá senki más? – kérdeztem cérnavékony hangon.

Láttam, hogy Dmitrij elfojt egy mosolyt.

– Nem kell aggódnod. Egyébként is, ha Art elégedett lesz veled, az nagyszerűen fog mutatni a papírjaidon.

Art. Szóval Dmitrij ilyen közvetlen viszonyt ápol a világ egyik legmenőbb testőrével. Persze Dmitrij is elég menő, úgyhogy ezen nem kellene meglepődnöm.

Csend telepedett az autóra. Az ajkamba haraptam, és hirtelen kételkedni kezdtem benne, hogy megfelelek Arthur Schoenberg elvárásainak. A jegyeim elég jók, de az olyan húzásaim, mint a szökdösés meg a verekedés, esetleg megkérdőjelezhetik a leendő karrieremet illető komoly szándékaimat.

– Nem kell aggódnod – ismételte meg Dmitrij. – A pozitív eredményeid túlszárnyalják a baklövéseidet.

Néha olyan volt, mintha a gondolataimban olvasna. Halványan elmosolyodtam, és egy lopott pillantást vetettem Dmitrijre. Ez hiba volt. Nyúlánk, izmos teste még ülve is jól látszott. Feneketlen, sötét szem. Vállig érő, barna haj hátul összefogva. Olyan, mint a selyem. Ezt onnan tudtam, hogy végigsimítottam, amikor Viktor Daskov lépre csalt minket a szerelmi bűbájjal. Nagy nehezen erőt vettem magamon, hogy ismét levegőt vegyek, és elfordítottam a tekintetemet.

– Köszönöm, mester – viccelődtem, miközben befészkeltem magam az ülésbe.

– Azért vagyok itt, hogy segítsek – válaszolta Dmitrij. Könnyed, nyugodt hangot ütött meg, ami tőle ritkaságnak számított. Általában ugrásra készen megfeszült, felkészülve bármilyen támadásra. Valószínűleg úgy gondolta, egy Hondában biztonságban van… legalábbis amennyire mellettem biztonságban lehet. Nem én voltam az egyetlen, akinek nehezére esett figyelmen kívül hagyni a köztünk sistergő romantikus vibrálást.

– Tudod, mivel segíthetnél igazán? – kérdeztem anélkül, hogy ránéztem volna.

– Hm?

– Ha kikapcsolnád ezt a vacak zenét, és valami olyasmit raknál be, ami a berlini fal leomlása után jött ki.

Dmitrij nevetett.

– Történelemből vagy a leggyengébb, és valahogy mégis mindent tudsz Kelet-Európáról.

– Hát, kell az anyag a poénjaimhoz, elvtárs.

Dmitrij továbbra is mosolyogva eltekerte a rádió állomáskereső gombját. Countryzene töltötte be az utasteret.

– Hé! Nem erre gondoltam – közöltem vele.

Láttam rajta, hogy mindjárt megint kipukkad belőle a nevetés.

– Választhatsz. Vagy ez, vagy a másik.

Felsóhajtottam.

– Térjünk akkor vissza a nyolcvanas évekbe.

Dmitrij eltekerte a gombot, én meg összefontam a karom, miközben egy halványan európai benyomást keltő együttes arról énekelt, hogy a videóklipek kicsinálták a rádiós sztárokat. Azt kívántam, bárcsak a rádiót belezné ki valaki.

Hirtelen sokkal kevésbé tűnt rövidnek az az öt óra, mint előtte.

Arthur és az általa védelmezett család egy kisvárosban lakott az I–90-es főút mentén, nem messze Billingstől. A morák véleménye eltér a tekintetben, hogy hol jobb élni. Páran úgy érvelnek, hogy a nagyvárosokban könnyebb elvegyülni a tömegben; az éjszakai életmód nem kelt akkora feltűnést. Más morák, mint például láthatóan ez a család is, a kisebb helységekre szavaznak, mert úgy gondolják, minél kevesebb ember van körülöttük, aki észreveheti őket, annál kevesebben fogják észrevenni őket.

Rábeszéltem Dmitrijt, hogy álljunk meg egy éjjel-nappali étkezdében útközben, és ezzel, továbbá a tankolással együtt dél lett, mire megérkeztünk. Az egyszintes ház szélesen terpeszkedett a telkén, szürkés faborítása volt, és nagy, ívelt ablakai – amelyeket persze feketére festettek, hogy kizárják a napfényt. Újnak és drágának tűnt, és még itt, a semmi közepén is megfelelt egy uralkodói család lakhelyével szemben támasztott elvárásaimnak.

Ahogy kiugrottam a Pilotból, a bakancsom belesüllyedt a pár centis szűz hóba, és megcsikordult a kocsifeljáró kavicsain. Csendes idő volt, leszámítva egy-egy széllökést. Dmitrijjel az előkertet átszelő folyami kavicsos ösvényen a házhoz sétáltunk. Láttam rajta, ahogy magára ölti hivatalos modorát, de a hangulata éppen olyan vidám volt, mint az enyém. Mindketten bűnös élvezetünket leltük a kellemes autókázásban.

A lábam megcsúszott a jeges járdán, mire Dmitrij azonnal odanyúlt, hogy elkapjon. Egy pillanatra déjà vu-m támadt: eszembe jutott az első találkozásunk, amikor ugyanígy megmentett az eleséstől. A fagyos levegő dacára éreztem a keze melegét a karomon, a dzsekim rétegein keresztül is.

– Megvagy? – engedett el Dmitrij nagy bánatomra.

– Aha – válaszoltam, szemrehányó pillantást vetve a jeges utacskára. – Ezek az emberek nem hallottak még a sóról?

Csak poénnak szántam, azonban Dmitrij váratlanul megtorpant. Én is azonnal megálltam. Az arckifejezése feszültté és éberré vált. Elfordította a fejét, tekintetével végigpásztázta a széles, hófehér síkságot körülöttünk, mielőtt visszanézett volna a házra. Kérdezősködni akartam, de a testtartásából sugárzott, hogy maradjak csendben. Majdnem egy teljes percig tanulmányozta az épületet, végignézett a jeges járdán, majd visszapillantott a hólepte kocsifeljáróra, melyet csak a lábnyomaink pettyeztek.

Óvatosan megközelítette a bejárati ajtót, én meg követtem. Ismét megállt, ezúttal azért, hogy végigmérje az ajtót. Nem volt kitárva, de teljesen becsukva sem. Úgy nézett ki, mint amit sietve csaptak be, és nem kattant a helyére a zárnyelv. Közelebbről megvizsgálva horzsolások tűntek fel a peremén, mintha valamikor betörték volna. Elég lett volna picit megbökni, hogy kinyíljon. Dmitrij finoman végigfuttatta az ujjait a keret mentén; a lehelete kis felhőpamacsokká állt össze a levegőben. Amikor az ajtóhoz ért, az imbolyogni kezdett, mintha eldeformálódott volna.

Végül annyit mondott halkan:

– Rose, menj, és várj meg az autóban!

– De mi…

– Menj!

Egyetlen szó – de milyen hangsúlyos! Ettől az egyetlen szótagtól eszembe jutott a férfi, aki a szemem előtt dobált embereket és döfött le egy strigát. Elindultam visszafelé, de inkább átgázoltam a hó borította gyepen, mint hogy megkockáztassam a járdát. Dmitrij ott maradt, ahol volt, meg sem mozdult, amíg be nem szálltam az autóba, és a lehető leghalkabban magamra nem csuktam az ajtaját. Ezután az elképzelhető legóvatosabb mozdulattal betolta az alig rögzített ajtót, majd eltűnt odabent.

Mivel tombolt bennem a kíváncsiság, tízig számoltam, aztán kimásztam a kocsiból.

Nem voltam olyan hülye, hogy Dmitrij után menjek, de tudnom kellett, mi folyik ebben a házban. Az elhanyagolt járda és kocsifeljáró arra utalt, hogy napok óta senki nincs otthon, bár azt is jelenthette, hogy a Badicák egyszerűen ki sem léptek a házból. Lehetséges, merült föl bennem, hogy egy közönséges, emberek által elkövetett rablógyilkosság áldozatai lettek. Az is lehet, hogy valami elijesztette őket – mondjuk, a strigák. Tudtam, hogy ettől a lehetőségtől vált Dmitrij arca olyan komorrá, bár ez nem tűnt valószínűnek, amíg Arthur Schoenberg szolgálatban van.

A kocsifeljárón állva felpillantottam az égboltra. A fény homályosan, párásan vetült a földre, de jelen volt. Dél. A nap legmagasabb állása. A strigák nem tudnak kimenni a napfényre. Tőlük nem kell tartanom – csak Dmitrij haragjától.

Elindultam egy körsétára a ház jobb oldala mellett, immár sokkal mélyebb hóban, olyan tizenöt centisben. Semmi egyebet nem találtam furcsának a házon. Jégcsapok lógtak az ereszekről, és a sötétített üvegek semmilyen titkot nem fedtek fel. A lábam hirtelen nekiütődött valaminek, úgyhogy lenéztem. Ott, félig a hóba temetve egy ezüstkarót láttam. A földbe döfték. Felvettem, és homlokráncolva letörölgettem róla a havat. Mit keres egy karó idekint? Az ezüstkarók értékesek. A testőrök leghalálosabb fegyverét képezik, melynek segítségével egyetlen, a szívre mért döféssel képesek végezni a strigákkal. Miután elkészítik őket, négy mora bűvöli meg valamennyit a négy elem mindegyikével egyenként. Engem még nem tanítottak meg, hogyan kell ezeket használni, de a kezemben markolva egy csapásra nagyobb biztonságban éreztem magam, miközben folytattam a felderítőutamat.

Egy nagy teraszajtó vezetett a ház végéből egy famólóra, ahol nyáron valószínűleg jól el lehetett lenni. De az ajtóüveget betörték, annyira, hogy bárki könnyedén bemászhatott a lyukon. Felosontam a teraszlépcsőn, ügyelve a jégre, miközben tudtam, hogy óriási bajba kerülök, amikor Dmitrij megtudja, mit művelek. A hideg ellenére izzadság csordult végig a nyakamon.

Napfény, napfény – emlékeztettem magam. Nem kell aggódnom.

Odaértem a teraszajtóhoz, és megvizsgáltam a sötét üveget. Nem tudtam megállapítani, mi törhette be. Közvetlenül mögé befújta a szél a havat, ami kis kupacba gyűlt a halványkék szőnyegen. Megmarkoltam az ajtókilincset, de zárva volt. Nem mintha ez számított volna egy ekkora lyukkal. Vigyázva az éles szilánkokkal, benyúltam a nyíláson, és belülről kipöcköltem a reteszt. Ugyanilyen óvatosan visszahúztam a kezem, és kinyitottam a tolóajtót. Az halkan sziszegett a sínjében, de még ez az apró nesz is túl hangosnak hatott a kísérteties csendben.

Beléptem az ajtónyíláson, és megálltam a hátulról jövő napfényben. Megvártam, amíg megszokja a szemem a benti félhomályt. Szél örvénylett végig a nyitott teraszon, és táncoltatta meg a függönyöket körülöttem. Egy nappaliban álltam. Olyan hétköznapi tárgyak voltak körülöttem, amilyenekre egy nappaliban számítani lehet. Kanapék. Tévé. Egy hintaszék.

És egy holttest.

Egy nőé. A hátán feküdt a tévé előtt, sötét haja szétterült körülötte a padlón. Tágra nyílt szeme üvegesen meredt a plafonra, az arca sápadt volt – még egy morához képest is. Egy pillanatra azt hittem, a nyakát is a haja borítja, amíg rá nem döbbentem, hogy az a sötét a bőrén vér… alvadt vér. Feltépték a torkát.

Ez az iszonytató kép annyira szürreálisnak hatott, hogy először fel sem fogtam, mit látok. A nő testtartása olyan volt, mintha csak aludna. Utána észrevettem a következő halottat is: egy oldalán fekvő férfit, alig egy méterrel odébb, a sötét vér áztatta szőnyegen. Majd a következőt. Mindenütt holttestek hevertek – holttestek és vér.

Hirtelen felfogtam, mekkora méretű pusztítás közepén állok, és vadul kalapálni kezdett a szívem. Ne, ne… Ez nem lehet. Nappal van. Nappal nem történhetnek rossz dolgok. Egy sikoly indult felfelé a torkomban, majd halt el hirtelen, amikor egy kesztyűs kéz bukkant elő mögülem, és a számra tapadt. Küzdeni kezdtem, amíg meg nem éreztem Dmitrij arcszeszének illatát.

– Miért nem hallgatsz rám soha? Ha ők még itt lennének, már halott volnál.

Nem tudtam válaszolni, részben a keze miatt, részben a sokktól. Egyszer láttam meghalni valakit, de ilyen mészárlást még nem tapasztaltam. Úgy egy perccel később Dmitrij végre levette a kezét a számról, de szorosan mögöttem maradt. Már nem akartam látni semmit, mégsem voltam képes elszakítani a pillantásom az előttem elterülő képtől. Hullák mindenütt. Hullák és vér.

Végül Dmitrij felé fordultam.

– Nappal van – suttogtam. – Nappal nem történnek rossz dolgok. – Kihallottam a kétségbeesést a hangomból, egy kislány könyörgését: mondja már valaki, hogy ez csak egy rémálom…

– Rossz dolgok bármikor történhetnek – közölte velem Dmitrij. – És ez nem nappal történt. Valószínűleg egy-két éjszakával ezelőtt következett be.

Megkockáztattam egy pillantást a halottakra, és éreztem, hogy felkavarodik a gyomrom. Két nap. Két napig holtan, kioltott élettel heverni – anélkül, hogy bárki a világon tudna a végemről. A tekintetem a szoba bejáratának közelében fekvő férfi holttestére siklott. Az illető magas volt, és túl robusztus ahhoz, hogy mora legyen. Dmitrij valószínűleg észrevette, mit nézek.

– Arthur Schoenberg – mondta.

Arthur véres torkára meredtem.

– Meghalt – állapítottam meg, mintha ez nem lenne nyilvánvaló. – Hogy halhatott meg? Hogy ölhette meg egy striga Arthur Schoenberget? – Teljes képtelenségnek tűnt. A legendákat nem lehet megölni.

Dmitrij nem válaszolt. Ehelyett leeresztette a kezét, és az öklömre kulcsolta, amiben a karót fogtam. Megrándult az arcom.

– Ezt hol találtad? – kérdezte.

Ellazítottam a szorításom, hagytam, hogy átvegye a fegyvert.

– Odakint. A földön.

Dmitrij felemelte a karót, és a napfényben megvizsgálta.

– Ez törte át a védővarázst.

Még mindig sokkos elmémmel beletelt pár másodpercbe, míg feldolgoztam, amit mondott. És akkor megértettem. A védővarázs mágikus körökből áll, melyeket a morák hoznak létre. Mint a karóknál, ezeknél is felhasználják mind a négy elemet. Erős mora varázslókra van hozzájuk szükség, gyakran elemenként többre is. A védővarázs kint tartja a strigákat, mert a mágia élettel telített, és abból a strigáknak nincsen. Azonban a védővarázslatok hamar elkopnak, és rendszeres karbantartásra van szükségük. A legtöbb mora nem használ ilyesmit, de bizonyos helyek fenntartják őket. A Szent Vlagyimir Akadémiát több is körbefogja.

Itt is volt egy védővarázs, ám darabokra tört, amikor valaki belevágta a karót. A kétféle mágia összecsapott egymással; a karó győzött.

– A strigák nem tudják megfogni a karót – vetettem föl Dmitrijnek. Ráébredtem, milyen sokszor mondom azt, hogy „nem lehet”, vagy „nem tudják”. Nehéz végignézni, ahogy összeroppannak az ember stabil, biztos alapjai. – És nincs mora vagy damfír, aki hajlandó lenne erre.

– De ember igen.

Dmitrij szemébe néztem.

– Az emberek nem segítenek a strigáknak… – Ekkor belém fagyott a szó. Megint ezzel jövök. Nem. De önkéntelenül bukott ki belőlem. A strigákkal való harcunk során csak a korlátaikban bízhatunk: a napfényben, a védővarázsban, a mágikus karókban és a többi. Felhasználjuk ellenük a gyengeségeiket. Ha a rendelkezésükre állnak mások, mondjuk, emberek, akik segítenek nekik, és akiket nem korlátoznak a strigák gyengeségei…

Dmitrij arca merev volt, és mentorom még mindig ugrásra készen állt, de egy végtelenül apró, együttérző szikra villant meg sötét szemében, miközben nézte, ahogy a belső harcomat vívom.

– Ez mindent megváltoztat, ugye? – kérdeztem.

– Igen – válaszolta. – Ez mindent megváltoztat.

KETTŐ

Dmitrij telefonált egyet, majd kijött egy kommandós osztag.

Ez persze beletelt pár órába, és minden várakozással töltött percet egy évnek éreztem. Végül nem bírtam tovább, visszamentem a kocsihoz. Dmitrij még alaposabban átvizsgálta a házat, majd beült mellém. Egyikünk sem szólt egy szót sem várakozás közben. Újra meg újra végigpörögtek a fejemben a házban látottak gyászos képkockái. Ijedt voltam, és magányos, közben csak arra vágytam, bár Dmitrij megvigasztalna valami módon.

Azonnal megfeddtem magam, amiért ilyet kívánok. Ezredszer is a fejembe véstem, hogy Dmitrij az oktatóm, és semmi oka nincs arra, hogy átöleljen, bármilyen helyzetben. Ezenkívül erős is akartam maradni. Nem lehetek olyan, aki mindig valami pasashoz rohan, amikor kemény fordulatot vesz az élet.

Amikor megjelent az őrzők első csoportja, Dmitrij kinyitotta a kocsiajtót, és rám pillantott.

– Meg kellene nézned, hogy megy az ilyesmi.

Őszintén szólva én nem vágytam arra, hogy újra látnom kelljen a házat, ettől függetlenül követtem. Ezek az őrzők idegenek voltak számomra, Dmitrij azonban ismerte őket. Mindig azt a benyomást keltette, mintha mindenkit ismerne. Az őrzők meglepődtek, hogy egy tanoncot találnak a helyszínen, de egyikük sem tiltakozott a jelenlétem ellen.

Mögöttük battyogtam, miközben átkutatták a házat. Egyikük sem ért hozzá semmihez, de letérdeltek a holttestek mellé, és megvizsgálták a vérfoltokat meg a törött ablakokat. A jelek szerint a strigák nem csak a főbejáraton és a teraszajtón keresztül hatoltak be az épületbe.

Az őrzők nyers, tárgyilagos hangon beszéltek egymással, jelét sem láttam rajtuk az általam érzett undornak és félelemnek. Olyanok voltak, mint a gépek. Az egyikük, az egyetlen nő a csoportban, letérdelt Arthur Schoenberg mellé. Kíváncsi lettem rá, mert olyan kevés női őrző van. Hallottam, hogy Dmitrij Tamarának szólítja, és olyan huszonöt évesnek tippeltem. Fekete haja alig ért a válláig, ami nem ritka az őrzőnők esetében.

Szomorúság jelent meg szürke szemében, miközben a halott őr arcát nézte.

– Ó, Arthur… – sóhajtott fel. Dmitrijhez hasonlóan neki is sikerült ezernyi jelentést sűrítenie pár szóba. – Soha nem gondoltam volna, hogy megérem ezt a napot. Ő volt a mentorom – állt fel Tamara egy újabb sóhaj kíséretében.

Az arca ismét hivatalos kifejezést vett fel, mintha nem is feküdne előtte az a fickó, aki betanította. El se tudtam hinni. A mentoráról volt szó. Hogy lehet ennyi önuralma? Egy fél szívverésnyi időre elképzeltem, hogy Dmitrij fekszik holtan a kövön. Nem! Kizárt, hogy én ilyen higgadt tudnék maradni a helyében. Én teljesen kiborulnék. Sikoltoznék, és belerúgnék valamibe. Azonkívül bárkit megütnék, aki megpróbálja velem elhitetni, hogy minden rendbe fog jönni.

Szerencsére nem tudtam elképzelni, hogy létezne olyan, aki képes legyőzni Dmitrijt. Tanúja voltam, ahogy végzett egy strigával, és még csak meg sem izzasztotta a küzdelem. Ő sérthetetlen. Egy fenegyerek. Egy istenség.

Bár Arthur Schoenberg is az volt.

– Hogy lehettek erre képesek? – bukott ki belőlem. Hat szempár meredt rám. Dmitrijtől feddő pillantásra számítottam a kitörésem miatt, de pusztán érdeklődőnek tűnt. – Hogyan tudták őt megölni?

Tamara megvonta a vállát, az arckifejezése fegyelmezett maradt.

– Ugyanúgy, ahogy mindenki mást. Ő is csak egy halandó, mint mi, többiek.

– Igen, de ő… szóval ő Arthur Schoenberg.

– Mondd meg te, Rose – szólalt meg Dmitrij. – Láttad a házat. Mondd el, hogy csinálták!

Miközben mindenki engem nézett, hirtelen ráébredtem, lehet, hogy mégiscsak le kell ma vizsgáznom. Végiggondoltam mindazt, amit megfigyeltem, és amit hallottam. Nyeltem egyet, miközben megpróbáltam kilogikázni, hogyan volt lehetséges a lehetetlen.

– Négy behatolási pontot találtunk, ami legalább négy strigát jelent. Hét mora tartózkodott itt… – A család másokat is vendégül látott éppen, annyival is nagyobb méreteket öltött a vérengzés. Három gyerek az áldozatok között. – És három testőr. Ez túl sok gyilkosság. Négy striga nem bánhatott el ennyi emberrel. Hat valószínűleg már igen, ha a testőrökkel kezdték, és sikerült meglepniük őket. A család valószínűleg túlságosan pánikba esett ahhoz, hogy harcoljon.

– És hogyan lephették meg az őrzőket? – firtatta Dmitrij.

Haboztam. Az őrzőket nem lehet meglepni, ez kőbe van vésve.

– Úgy, hogy áttörték a védővarázst. Egy védővarázs nélküli háznál valószínűleg őrködik éjszaka egy őrző odakint. De itt erre nem volt szükség.

Vártam a következő, magától értetődő kérdést arról, hogy hogyan törték át a védővarázst. De Dmitrij nem tette fel. Nem volt rá szükség. Mindannyian tisztában voltunk vele. Mind láttuk a karót. Ismét végigfutott a hátamon a hideg. Strigákkal összedolgozó emberek – ráadásul csoportba szerveződött strigákkal.

Dmitrij egyszerűen csak bólintott az elismerése jeleként, majd a csapat folytatta a helyszínelést. Amikor a fürdőszobához értünk, elfordítottam a tekintetem. Már megnéztem ezt a helyiséget Dmitrijjel korábban, és nem kívántam újból az élményt. Egy halott férfi volt odabent, akinek a rászáradt vére rikított a fehér csempén. Ráadásul, mivel itt már beljebb jártunk a házban, nem volt olyan hideg, mint a törött üvegű teraszajtó mellett. Nem tartósította semmi a hullát. Egyelőre még nem bűzlött igazán, de nem mondhatni, hogy jó szaga lett volna.

Viszont ahogy elkezdtem másfelé fordulni, megakadt a szemem valami sötétvörösön – inkább barnán – a tükörben. Korábban nem vettem észre, mert a többi látvány kötötte le a figyelmem. Valamit ráírtak a tükörre, vérrel.

Szegény, szerencsétlen Badicák. Olyan kevesen maradtak. Az egyik királyi család szinte kihalt már. A többi is követi majd.

Tamara felháborodottan horkantott, majd elfordult a tükörtől, és a fürdőszoba többi részét kezdte vizsgálni. De miközben kisétáltunk onnan, a szavak újra felvillantak a fejemben. Az egyik királyi család szinte kihalt már. A többi is követi majd.

A Badicák valóban a kisebb uralkodói klánok közé tartoznak, ez igaz. De messze nem úgy állt a helyzet, hogy az áldozatok az utolsó tagjai közé tartoztak volna. Körülbelül kétszáz Badica maradhatott még. Igaz, például az Ivaskovok többen voltak. Az az uralkodói család tényleg hatalmas, kiterjedt. Ám a Badicáknak is jóval több tagja élt, mint némely egyéb uralkodói családnak.

Vegyük csak a Dragomirokat.

Lissa az egyetlen megmaradt utódjuk.

Ha a strigák a királyi vérvonalak kioltására utaznak, az a legkönnyebb, ha vele kezdik. A morák vére megerősíti a strigákat, szóval értettem, miért vágynak rá. Feltételeztem, hogy azért pont az uralkodói családokat vették célba, mert természetüknél fogva kegyetlenek és szadisták. Ironikus, hogy pont egy striga akarja szétzúzni a morák társadalmát, amikor pedig közülük sokan maguk is moraként kezdték.

A tükör és a figyelmeztetés végig lefoglalta a gondolataimat, amíg még ott maradtunk, és éreztem, ahogy a rémületem és a döbbenetem haraggá változik. Hogy tehették ezt? Hogy lehet bármilyen teremtmény olyan torz lelkű és gonosz, hogy ilyet művel egy családdal… hogy el akarnak törölni egy egész vérvonalat? Hogy tehet ilyet bárki, aki egykor olyan volt, mint én és Lissa?

És a barátnőmre gondolva – arra, hogy a strigák az ő családját is el akarják törölni a föld színéről – sötét düh kezdett kavarogni bennem. Az érzelmeim intenzitása majdnem ledöntött a lábamról. Feketén, miazmásan fortyogott-bugyogott bennem a harag. Olyan volt, mint egy kitörni készülő vulkán. Egyszeriben szét akartam marcangolni minden egyes strigát, akit a kezem közé kaparinthatok.

Amikor végül beszálltam a kocsiba, hogy visszamenjünk a Szent Vlagyimirba Dmitrijjel, olyan erővel csaptam be az ajtaját, amitől csoda, hogy szét nem esett.

Dmitrij meglepetten nézett rám.

– Mi a baj?

– Ez most komoly? – csattantam fel. – Hogy kérdezhetsz ilyet? Te is ott voltál. Láttál mindent.

– Így van – nyugtázta Dmitrij. – De én nem az autón állok bosszút.

Becsatoltam az övemet, és dühösen rámeredtem.

– Gyűlölöm őket. Gyűlölöm mindet! Bárcsak ott lettem volna… Akkor én harapom át az ő torkukat!

Szinte már kiabáltam. Dmitrij rám bámult; az arca higgadt maradt, de látszott rajta, hogy elképeszti a dühkitörésem.

– Tényleg azt hiszed, hogy így lett volna? – kérdezte. – Azt hiszed, ügyesebb lettél volna Arthur Schoenbergnél, miután láttad, mit műveltek a strigák odabent? Azok után, amit Natalja tett veled?

Erre csak nyökögtem. Egyszer volt egy rövid összecsapásom Lissa unokahúgával, Nataljával, aki strigává vált, közvetlenül azelőtt, hogy Dmitrij odaért volna menteni a helyzetet. Még frissen átváltozott strigaként is – ők gyengék és esetlenek az elején – szó szerint feltörölte velem a padlót.

Lehunytam a szemem, vettem egy mély levegőt. Hirtelen ostobának éreztem magam. Láttam, mire képesek a strigák. Ha meggondolatlanul közéjük vetődök, és hősködni próbálok, azzal csak villámgyorsan kinyíratom magam. Jó úton voltam afelé, hogy igazi őrzővé váljak, de még mindig sokat kellett tanulnom – és egy tizenhét éves lánynak semmi esélye hat striga ellen.

Kinyitottam a szemem.

– Bocsánat – motyogtam, miközben összeszedtem magam. A düh, ami kirobbant belőlem, hirtelen felszívódott. Nem tudom, honnan jöhetett. Elég temperamentumos vagyok, és gyakran reagálok zsigerből, de ez még tőlem is erős és csúnya volt. Furcsa.

– Semmi baj – válaszolta Dmitrij. Odanyúlt, és pár röpke pillanatra a kezemre tette a sajátját. Aztán elhúzta a karját, és beindította az autót. – Hosszú napunk volt. Mindannyiunknak.

Amikor éjfél körül visszaértünk a Szent Vlagyimirba, mindenki tudott már a mészárlásról. A vámpíroknak éppen befejeződött aznapra az iskola, én pedig több mint huszonnégy órája nem aludtam. Karikás szemmel vonszoltam magam, úgyhogy Dmitrij rám parancsolt, hogy azonnal menjek a szobámba, és aludjak kicsit. Ő elindult, hogy megbeszélje a történteket a többi őrrel, én meg megígértem neki, hogy egyenesen ágyba bújok. Ehelyett, amint látótávolságon kívül ért, a könyvtár felé indultam. Muszáj volt találkoznom Lissával, és a kötelékünk elárulta, hogy ott van.

Koromsötétben sétáltam végig a kövezett úton, amely átszelte a teret a szállásunktól a középiskola főépületéig. A fű mindenütt fehérlett, de a járdáról gondosan levakarták a jeget és a havat. Erről eszembe jutott szegény Badicáék elhagyatott otthona.

A közösségi épületünk hatalmas, és gótikus megjelenésű – meggyőzőbb lenne egy középkorban játszódó film díszleteként, mint iskolaként. Odabent mindenhol rejtélyes a légkör, és az ősi történelmünk hangulata jár át mindent: díszes kőfalak meg antik festmények néznek farkasszemet számítógépekkel és fénycsövekkel. A modern technológia már megvetette itt a lábát, de soha nem fogja átvenni az uralmat.

Miután átléptem a könyvtár fotocellás kapuján, azonnal az egyik hátsó sarok felé indultam, ahol a földrajz- és az útikönyveket tartják. Meg is találtam Lissát, aki a földön ült egy könyvespolcnak dőlve.

– Szia! – köszönt rám, ahogy felnézett az egyik térdén kitámasztott könyvből. Kisimított az arcából pár világos hajtincset. A fiúja, Christian mellette heverészett a padlón, fejét Lissa másik lábán nyugtatta. Egy biccentéssel üdvözölt. Figyelembe véve az ellenszenvet, ami időről időre fellángolt köztünk, ez az ő részéről szinte már felért egy bordaropogtató öleléssel. Lissa kis mosolya ellenére megéreztem, hogy feszült, és fél; ezek az érzelmek betöltötték a kötelékünket.

– Szóval hallottad – állapítottam meg, miközben leültem törökülésbe.

A barátnőm mosolya elillant, felerősödött benne a rettegés és a feszültség.

Örültem, hogy a mentális kötelékünknek hála jobban meg tudom védeni, ugyanakkor nem igazán volt arra szükségem, hogy a saját zaklatottságomat másé is felerősítse.

– Rettenetes – rázkódott meg Lissa. Christian megmozdult, és a lány ujjaiba fűzte a sajátjait. Megszorította a kezét. Lissa viszonozta a gesztust. Azok ketten olyan szerelmesek egymásba, és annyira csöpögősen édesen szoktak viselkedni, amitől mindig feltámad bennem a késztetés, hogy fogat mossak, miután eltöltök velük némi időt. De most visszafogottabbak voltak, kétségkívül a mészárlás híre miatt. – Azt mondják… Azt mondják, hat vagy hét striga tette. És hogy emberek segítettek nekik megtörni a védővarázst.

A fejemet egy könyvespolcnak támasztottam. A hírek gyorsan terjednek. Hirtelen szédülés fogott el.

– Így van.

– Tényleg? – firtatta Christian. – Azt hittem, csak paranoiás túlzás.

– Nem… – Ekkor esett le: senki nem tudja, hogy én ma ott jártam. – Én… én magam is láttam.

Lissa szeme tágra nyílt, és döbbenet áradt felém belőle. Még Christian – a lazaság megtestesítője – is komornak tűnt. Ha nem lett volna olyan borzalmas az egész, biztos önelégülten nyugtázom, hogy sebezhetőnek látom.

– Csak viccelsz – mondta bizonytalan hangon.

– Azt hittem, alapvizsgára mész… – fúlt el Lissa hangja.

– Annak indult – magyaráztam. – Csak egy olyan „rossz időben, rossz helyen” dolog lett belőle. Ott lakott az az őrző, akinek vizsgáztatnia kellett volna. Dmitrijjel besétáltunk, és…

Nem tudtam befejezni. Ismét végigsöpörtek az agyamon a vér és a halál képei, amiket a Badica-házban láttam. Lissa arcán és a kötelékünkön együttérzés suhant végig.

– Rose, jól vagy? – kérdezte kedvesen.

Lissa a legjobb barátnőm, de nem akartam, hogy tudja, mennyire megijesztett és felkavart az egész ügy. Harciasnak szerettem volna látszani.