Vadadi Adrienn

Emlékfestés

Vadadi Adrienn

Emlékfestés

ATHENAEUM

ATHENAEUM KIADÓ

© Vadadi Adrienn, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 340 7

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Bedecs László

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

2016. március 22., Csillag

Az éjjel meghaltam. Leírom úgy, ahogy volt, amíg emlékszem rá.

Az ágyon fekszem. De nem a hálószobában, mint szoktam, hanem a nappaliban, a kinyitott kanapén. Itt több a levegő, és több a fény. Beteg vagyok, nagyon beteg, azt hiszem. Az ágyon fekszem, mozdulatlanul, a férjem mellettem ül, érzem a combját a combomon. Szólongat. De nem válaszolok. Próbálnék, de olyan mérhetetlenül fáradt vagyok, hogy nincs erőm, képtelen vagyok. Csak fekszem mozdulatlanul, ahogyan akkor szoktam, amikor épp elhúz a valóságtól az álom. A testem teljesen bénult, már semmilyen akaratnak nem engedelmeskedik. Az arcom a párnába nyúlik. A férjem szólít. Megint szólít. De nem válaszolok, talán tudnék, de nem akarok. Megfogja a karom, de mintha az nem is hozzám tartozna, csak halványan érzem a tenyerét magamon. A gondolataim is bénulnak, az agyam nem akarja, hogy gondolkozzak. A férjem szólít, szólongat, egy picit, egy leheletnyit megráz. És akkor kicsekkolok.

Nem tudom, meddig feküdtem a kihúzott kanapén. Fogalmam sincs semmiről, nem tudom, mi történt, mi történik, de a férjem tenyerét már nem érzem a karomon. Nem érzem a combját sem. Nem hallok semmit, minden tökéletesen néma. Felülök. Az ablak nyitva, a délutáni fény a parkettán játszik, közben a szél a függönyt lebegteti. Most én szólítom a férjem, most ő nem felel. Talán átment a másik szobába a kicsihez. A kisfiamhoz. A kisfiunkhoz. Felállok, és én is elindulok. Kilépek a nappaliból, belépek a babaszobába. De itt sincs. A kisfiam sincs. Szólítom őket, de nem felelnek. Egyik szobából a másikba megyek, majd rohanok, sehol senki, minden üres. Feleljetek! Feleljetek!! Hol vagytok? Mi ez a kibaszott csend? A fürdő üres, a konyha üres, a háló üres. De mindenhol tökéletes rend, mintha sosem járt volna itt ember, nem morzsázott kisbaba, nem főtt reggeli kávé, nem maradt a szék karfáján a tegnapi ruha. Szólítom őket, de nem felelnek. Lassan ráébredek, hogy egyedül vagyok.

Mindig azt hittem, hogy meghalni olyan, mint amikor az emberre nem figyel senki. Mint amikor nem számítasz, amikor átnéznek rajtad. A lélek sétálgat a szobában, a kórházban, az autópályán vagy épp ott, ahol érte a halál, próbál szóba állni a körülötte lévőkkel, de azok szarnak rá, hiszen nem is látják. Csak a testet látják, ahogy mozdulatlanul fekszik az ágyon, a műtőasztalon vagy csuromvéresen az autóroncsban, de semmi mást, hiszen a lélek láthatatlan. Nincs bejárása test nélkül a fizikai világba. Aztán amikor a lélek felfogja, mi történt, hogy kiszállt a testből, hogy már nincs hozzá köze, elbúcsúzik a szeretteitől, szellemkezével megsimítja a férjét, szellemszájával belesúg a fia fülébe, megígéri, hogy vigyázni fog rá onnan is, ahová mennie kell, vagy azt, hogy találkoznak még, aztán szevasz. Megy a mennyországba, a pokolba, a nirvánába, egy újabb testbe, egy anya méhébe, hogy újrakezdje az egészet.

Mindig azt hittem, ilyen a halál, nem ijesztő. Persze szomorú elhagyni, akiket szeretünk, elhagyni a testet, amit ismerünk, és félelmetes az ismeretlen felé tartani, ráadásul teljesen egyedül, de fel lehet rá készülni. Azt olvastam valahol, hogy a pokol nem más, mint olyasmikkel összezárva lenni, amiktől az életben irtózol. Mondjuk egy sötét, szűk helyen bezárva lenni békákkal, kígyókkal mindaddig, amíg fel nem fogod, hogy ez csak illúzió. Ha felfogtad, kiszabadulsz. Erre is fel lehet készülni. Ha amíg élek, leküzdök minden viszolygást, talán nem is lesz poklom a halálom után. Ha meg lesz, majd arra gondolok, hogy illúzió, és máris szabad vagyok, irány a mennyország, de leginkább egy újabb élet, mert akkor nem fogok bánni semmit, amit ebben nem tettem meg.

De ez az álom egészen bénító volt. Már maga a tudat is, hogy feleség és anya vagyok, ráadásul egy fiú anyja, de az még inkább, hogy egészen máshogy történtek a dolgok a halállal, mint amire számítottam, teljesen leblokkolt. Úgy kellett volna történnie, hogy megrázza a férjem a karom, én kicsekkolok, aztán kívülről látom magam, ahogy fekszem, a férjem mellettem, a fiam pedig a babaszobában ordít jó hangosan. A lelkem szépen felkel, szellemkezével megsimogatja a férjem, belesuttog a baba fülébe valami megnyugtató anyukás dolgot, aztán csáó, már itt sem vagyok. Erre mi történt? Felkeltem, és senki nem volt sehol. Pedig ott kellett volna lenniük. Engem kellett volna siratniuk. De ők nem voltak sehol. És ettől olyan kibaszottul egyedül éreztem magam, mint talán még soha ebben a büdös életben.

És kimondhatatlanul féltem.

*

– És aztán mi történt?

– Aztán? Semmi. Felébredtem. Feküdtem, felkapcsoltam a lámpát, láttam, hogy a hálóban vagyok, ránéztem az órára, fél öt volt, felültem, kimentem a konyhába, hogy igyak egy pohár vizet, és piszok nagy rendetlenség volt. És már tudtam, hogy ez az egész a férjjel, a kisbabával meg a halállal csak álom volt.

– Mit gondol, mit jelenthet ez az álom?

– Maga a pszichológus, doktor úr. Azért jöttem, hogy maga mondja meg. Mit gondol, mit jelent?

– Azt gondolom, hogy álmában a poklában járt.

– A poklomban?

– Ahol nincs senki. Ahol a vágyott család egy hozzáférhetetlen világban rekedt, és maga teljesen egyedül van. Azt gondolom, Nóra, hogy magának nem a békák meg a kígyók a legnagyobb félelmei, hanem az egyedüllét. A magány.

– Noa, doktor úr, Noa.

– Elnézést, úgy érzem, sosem fogom megszokni.

– De hát én nem vágyom családra, főleg nem egy kisbabára. Miért álmodtam mégis, hogy fiam van? Ezt fejtse meg, doki.

– Ha nekem is szabad kérnem, inkább doktor úr, esetleg István. Szakmaiatlan volna a dokit elnéznem önnek, még akkor is, ha tudom, nem akart vele megbántani.

– Doktor úr, persze, esetleg István. Bár úgy érzem  – kacérkodott Noa –, sosem fogom megszokni.

– Visszatérve az álomra  – köszörülte meg a torkát dr. Diószeghy –, szerintem inkább az a fő kérdés, miért gondolja, hogy nem vágyik családra. Milyen családra nem vágyik, Noa? Esetleg a maga családjára?

– Már megint a gyerekkorommal jön!  – fortyant fel Noa.  – Hát nem tudunk leszállni erről a témáról? Idejövök a halálommal, és maga addig csűri-csavarja, amíg újra az apámnál meg az anyámnál kötünk ki. Én már nagyon unom. Maga hogy bírja?

– Ha nem akar róluk beszélni, váltsunk témát. Akkor mesélje el azt  – dőlt hátra a foteljében dr. Diószeghy –, amit szintén kerülget, hogy miért lett Noa.

– Nem kerülgetem  – enyhült meg kissé a nő is –, csak… csak nem olyan érdekes.

– Engem kifejezetten érdekel, hogy egy harmincöt éves, sikeres, gyönyörű nő, akinek a festményeit az egész ország ismeri, miért változtatja meg a keresztnevét, látszólag minden ok nélkül, egyik napról a másikra. Főleg úgy, hogy az eredeti neve magának a védjegye is.

– Gyönyörű?  – szaladt huncut mosolyra Noa szája, mint aki csupán ezt az egyetlen szót hallotta ki az előbbi mondatból.  – Doki, doki, ilyet mondani egy páciensre nem szakmaiatlan véletlenül?

– Elnézést  – biccentett komolyan dr. Diószeghy –, a gyönyörűt visszavonom.

Noa megbántott kisgyereket játszva pillantott a pszichológusára, majd az órájára. Aztán egy szempillantás alatt csábító nővé változott, keresztbe tette a lábát, és ő is hátradőlt a kanapén.

– Már úgysincs sok hátra, hát figyeljen! Azzal, ugye, tisztában van, hogy siker meg hírnév ide vagy oda, totálisan el vagyok akadva az életemmel? Ezért is járok önhöz immáron  – emelte égnek a tekintetét  – fél éve. Nem megy a festés, a kiállításaim mind a régi képeimmel futnak, a kapcsolataim két-három hónapnál nem tartanak tovább, és lássuk be, mi is alig jutunk egyről a kettőre. Nos hát, egyszer csak jött Judit  – tudja, a barátnőm, akiről már meséltem  – és az ő ezotériája. Azt mondta, van egy workshop, ahol:  „Egy új névválasztással megváltoztathatjuk életünk rossz energiáit. Aminek mennie kell, az menni fog, és ha elég bátrak leszünk a változáshoz, új minőségben folytathatjuk tovább az utunkat.” Persze fogalmam sem volt, miről beszél, de mivel a hétvégére úgysem volt programom, elmentem vele. Nem akarom untatni a részletekkel, az a lényeg, hogy negyvenezer forintért vasárnap délutánra új nevet választottunk magunknak. Na, nehogy azt higgye, hogy az utónévkönyvből, dehogy! Hanem a testünk-lelkünk rezgéseivel összhangban lévő mássalhangzókból és magánhangzókból. Szombat reggeltől vasárnap délutánig végigrezegtettük az összes hangot az ábécéből, és mindenkinek meg kellett éreznie, hogy melyek a neki valók. Szóval, hogy melyikre reagál jól a teste… vagy valami ilyesmi. Nekem az A, az N meg az O jött ki, amiket olyan sorrendben használhattam, amilyenben csak akartam. Gondoltam, ha eddig Nóra voltam, talán most nem újítok be egy Anóval vagy Onával, esetleg Oánnal vagy Aonnal, de a Naóval sem, jó lesz nekem a Noa. Képzelje, Judit, a barátnőm, Ajha lett. De ezt az új nevet, rezgés ide, rezgés oda, képtelen volt átvinni a családján. Én egy darabig, a hétvégi workshop tiszteletére, még Ajháztam, de aztán levette rólam ezt a terhet, mondván, ha csak én szólítom így, akkor úgysem változik tőle semmi.

– És az kiderült, mi a baj az r-rel?

– Mármint az én r-emmel? Nem tudom, nem rezgett jól, ez épp elég.

– Érdekes  – felelte semmitmondó arckifejezéssel dr. Diószeghy.  – Csak egyet áruljon még el, hogyan változtatnak az új nevek a viselőjük sorsán?

– Maga nem túl haladó gondolkodású, doktor úr  – heccelte Noa a pszichológust.  – Nem elég spirituális. Hát hogy? Az új névtől máshogy rezgünk, vagy a nevünk rezeg velünk másképp  – legyintett –, a franc se tudja. De tudja mit? Nekem mindegy is, én megszerettem azt, hogy Noa.

*

– Esküszöl, hogy azt mondta rád, gyönyörű vagy?

– Esküszöm.

– Megáll az eszem  – válaszolta, miközben megérkeztek Judittal és az ötéves, mindig eleven ikreivel a Szent István parkba.

– Most mi van?  – trappolt Noa a játszótérre rohanó többiek után.

– Mi van?  – fékezett le végre a hintáknál a két srác. Judit megvárta, amíg a gyerekek elhelyezkednek, lökött mindkettőn egy nagyot, és újra a barátnőjéhez fordult.  – Noa, te még a dilidokidat is elcsábítottad?

– Nem dilidoki!  – húzta ki magát a hinta korlátjának dőlve Noa.  – Ő, kérlek szépen, a pszichológia címzetes doktora. Amúgy meg gondosan ügyelek arra, hogy ez így is maradjon, ha hozzá megyek, még véletlenül se veszek fel semmi nőciset.

– Drágám  – nézett mélyen Noa szemébe Judit, hogy felvilágosítsa –, ha nem tudnád, akkor elárulom neked, hogy a férfiingeidben meg a festékes, totyakos gatyáidban szexisebb vagy a legszexisebb szexistennőnél  – jelentette ki, azzal odakiáltott az ikreknek:  – Ne olyan magasra!

*

Noa, viccelődés ide, viccelődés oda, tényleg elakadt az életével. Hosszú ideje csak futó kalandjai voltak, és a festés sem ment neki. Pedig, sok más művésszel ellentétben, neki sosem voltak anyagi gondjai. Főleg, mióta a nagynénjétől megörökölt egy tágas lakást a Városmajorban, és egy bankszámlát, rajta az egy életen át gyűjtögetett pénzzel, amely egy kisebb vagyonnal ért fel. Ezek után élhetett volna csak a művészetnek. Ám amint belépett a parkra néző szobából kialakított, napfényes műtermébe, és odaállt a vászon elé, olyan ólmos fáradtság vett rajta erőt, hogy lehetett reggel, dél vagy délután, azonnal le kellett feküdnie, hogy pihenjen egy kicsit. A kis pihenőből aztán sokszor mély álom lett, a mély álomból nyomott hangulatú ébredés, abból csoki, kávé, zuhany, és mire mindezzel végzett, úgy elszaladt az idő, hogy a festést inkább elhalasztotta másnapra. Akkor pedig kezdődött minden elölről. Noa próbált már étrendet váltani, az imádott magyaros kajákat vegára, sőt vegánra cserélni, de semmi. Csak korgott a gyomra egész nap, és úgy érezte, éhesen, szédelegve még annyira sem képes, mint egy jó csülkös bableves vagy egy nagy adag cigánypecsenye után. Judit azt ajánlotta, méregtelenítse a szervezetét, biztos a beleiben hordozott, évek óta lerakódott salakanyag földeli le annyira, hogy képtelen alkotni. Ajánlott is egy nyolcnapos léböjtkúrát, napi beöntésekkel, amit magának kellett otthon elvégeznie, de mivel már az első napokban hányinger és fejfájás kísérte a kúrát, félidőben felhagyott vele.

– A hányinger és a fejfájás a tisztulás jele  – magyarázta Judit tudományosan.  – Azért van, mert a méreganyag már felszabadult a belekben, de még nem távozott a szervezetedből.

– Kérek egy kávét!  – zárta le a beszélgetést Noa, miközben Juditék ablakából a Margitszigeten futó parányi alakokat bámulta.  – És hozzá egy kólát meg egy krémest és lángost, tatár bifszteket, tepertőt, gin-tonikot, ja és cigit.

– Azt mondtad, már leszoktál.

– Le is. Csak és kizárólag krízishelyzetekben gyújtok rá.

Krízishelyzet Noánál bármikor, bármelyik pillanatban kialakulhatott, de legfőképpen esténként, amikor úgy érezte, a napnak, amikor nem festett vagy nem lett szerelmes, semmi értelme nem volt. Olyankor töltött egy pohár bort magának, kiállt az erkélyre, és belepöfékelt a sötétbe. A cigaretta olykor kihúzta  – legalábbis arra az estére  – a nihilből, mert könnyűnek érezte magát tőle, nemtörődöm művésznek, vagánynak, érdekesnek és gyönyörűnek, olyan embernek, akinek csak ki kell nyúlnia a világért, grabancon ragadnia, és magához húznia. Máskor viszont még mélyebbre húzta a füst, mint amilyen mélyen volt a cigaretta előtt. Bántotta magát a pohár bor miatt, mert a családban már volt egy alkoholista, ezért pontosan tudta, hogy a bánatra ivott napi pohár hova vezethet. De leginkább a sötét gondolatok miatt csúszott egyre mélyebbre, amelyek, érdekes módon, ezeken az estéken a cigarettafüsttel együtt kerültek a testébe. Szorongott a globális felmelegedéstől, egy feltételezett betöréstől, balesettől, tüdőráktól, tömegszerencsétlenségtől vagy akármitől.

Noa valahol legbelül pontosan érezte, hogy az élete nem a tisztítókúráktól, a vegetarianizmustól, az éjjel elszívott cigarettáktól, de még csak nem is a festészettől fog helyrebillenni, hanem az igaz szerelemtől. Ha egyáltalán létezik…

*

– Meséljen az apjáról.

Noa mélyet sóhajtott.

– Mit mondjak róla? Hogy alkoholista volt? Hogy szétcseszte az egész gyerekkoromat? Hogy utálom? Ezeket már mind tudja.

– Most meséljen valami szépet róla.

– Szépet?

– Igen, egy szép emléket. Biztos, hogy a sok rossz mellett voltak szép pillanataik is. Csak keressen egyet.

Noa besüppedt a párnák közé, keresztbe rakta a lábát, de most nem azért, mert szexisnek akart látszani, hanem hogy ezzel elzárja magát a világtól. Összefonta mellkasán a karját, és sokáig nem szólt semmit. Nem nézett dr. Diószeghyre, hanem hol az égre emelte a tekintetét, hol pedig nagyokat sóhajtva meredt maga elé. Úgy tett, mint aki lázasan kutat az emlékezetében.

– Na jó  – kezdett bele valami nagyon távolról jövő, monoton hangon –, gyerek vagyok, azt hiszem, hároméves. Este van, mindenki otthon. Én apuval játszom, a nyakában hordoz végig a lakáson. Benézünk anyuhoz a konyhába, aztán áttrappolunk a nappaliba, végigjárjuk a hálószobát, az előszobát, nagyon jó kedvünk van. Apu bolondozik velem, és én nevetek, csak nevetek, mert olyan más onnan fentről minden, és mert olyan jó, hogy apu játszik velem. Aztán jön anyu, azt mondja,  „fürdés”, levesz apu nyakából, én még csimpaszkodok, mert nem akarom, hogy vége legyen a mókának, és amikor apu csiklandozással lefejt magáról, azt mondja anyunak:  „Mosdasd meg jól, büdös a puncija.” És akkor úgy érzem, az egész, ami addig volt, egy sötét, feneketlen kútba esett. Ha játék közben azt gondolta, hogy büdös vagyok, akkor nem is volt valódi az öröme. Soha nem fogom elfelejteni azt a megsemmisülést, amit akkor éreztem, pedig csak hároméves voltam. Érti? Három.

*

Noa szeretett csábítani, szeretett uralkodni. Imádta, ha fel tudta kelteni egy számára valamilyen okból izgalmas férfi figyelmét, és kifinomult módszereivel az ujja köré tudta csavarni. Ha megtetszett neki valaki, lehetett az fiatalabb nála, idősebb, a tanára, a szomszédja, egy nőgyűlölő, nős férfi vagy egy gátlásos mimóza, ha Noa akarta, hát megszerezte magának. Ezerféle praktikája volt. Először kiszemelte magának az áldozatát, azután megfigyelte, kiféle, miféle, majd a férfi habitusához igazodva lecsapott rá. A gimnáziumi magyartanárának  – még ha sem előtte, sem utána nem írt egyetlen sort sem  – az egyik szünetben sebtében összetákolt verseit mutatta meg. A magyartanár először mint szárnyait bontogató költőhöz beszélt a folyosón. Aztán két héttel később mint beteljesülhetetlen szerelméhez a kávéház eldugott sarkában, végül pedig, egy hónap múlva, a szeretőjéhez a legénylakásában. Három hónapig éltek együtt az érettségi után, amikor Noa rájött, hogy nem azt kapta, amire vágyott, és egy  „legyünk barátok” vállveregetéssel kiadta a férfi útját. Az egyetemi évek alatt a nős férfiakra bukott, mert volt élettapasztalatuk, nem úgy, mint a hozzá hasonló korú, zöldfülű tacskóknak; emellett a családjuk miatt alig-alig volt szabadidejük, így hát Noa mellettük kedvére végigbulizhatta az éjszakákat. A húszas éveik elején tartó srácokra harmincéves kora fölött kapott rá, mert mellettük újra nagyon fiatalnak és könnyűnek érezhette magát. Noának a csábításokhoz nem volt szüksége rúzsra, szemfestékre, parfümre, magas sarkúra, szexi bugyira, csini ruhára, festett hajra, semmire. Noa a maga természetes adottságaitól volt ellenállhatatlan. A bőre valódi illatától, állandó jókedvétől, őszinte nevetésétől, a humorától, az intellektusától, a lazaságától, a kíváncsiságától, a mindenféle sallangtól mentes, hamisíthatatlan természetességtől és a rajongásra hajlamos habitusától. Ráadásul az élet mindehhez tökéletes, sőt egyedi és kimondhatatlanul izgalmas külsővel ajándékozta meg. Nem volt modellszépség, igenis voltak kisebb testi hibái, például a leheletnyire kancsi szeme, az alig észrevehetően pösze beszéde, aprócska melle… De mindezek, ha lehet, még eredetibbé varázsolták őt. Noa izgalmas nő volt bármelyik férfi számára, akire csak kivetette a hálóját, képtelenek voltak ellenállni neki. Mert az a férfi, akit a figyelmében részesített, olyan fényárban, őszinte csodálatban és mély szeretetben fürdött mellette, mintha ő lenne a világ ura. Legalábbis addig, amíg a szíve hölgye el nem fordította róla zafírkék tekintetét, és azt nem mondta egy nap, két nap, három hét vagy fél év után, hogy  „legyünk barátok”. Ami azután következett, az számukra nem volt más, mint az üres, unalmas, magányos, érdektelen valóság, mert  – és ezt mind pontosan tudták  – olyan magasra, ahová Noa emelte őket, nem fognak többé feljutni soha.

A látszat ellenére Noa nem játszott a férfiakkal, halálosan komolyan gondolta minden kapcsolatát. Egy szempillantás alatt szerelembe esett, elvarázsolódva, szívdobogva, de aztán jött egy rossz mondat, egy rosszuleső érintés, egy kellemetlen lehelet, egy félrenézés csók közben, és Noa kiábrándult, mégpedig ugyanazzal a gyorsasággal, amivel egy nappal, két nappal, három hétel vagy fél évvel azelőtt halálos szerelembe esett. Volt érzés, nincs érzés, pukk, kipukkadt, mintha nem is lett volna soha. Noa érezte, hogy a  „legyünk barátok” felajánlás, amit a szakításnál odadob a férfiaknak, csak egy hamis alamizsna, hisz ő is pontosan tudta, hogy többé nem fog beülni egy kávéra, kirándulni a Normafához vagy válaszolgatni a  „hiányzol, gyere vissza”-féle sms-ekre, de sosem volt annyi mersze, hogy a kiábrándulás után egyszerűen és visszafordíthatatlanul kiejtse azt a négy hangot, hogy  „vége”.

Mindezek mellett többé-kevésbé a nők is bírták Noát, bár ő nemigen törődött a nőkkel, megmaradt velük a haverság szintjén. Egyetlenegyet engedett csak közel magához, Juditot. Vele kisgyerekkoruk óta ismerték egymást. Judit végigkísérte Noa szerelmi ügyeit az általános iskolától harmincöt éves koráig, az apja hosszú útját az enyészetig, az anyja alakoskodását a tökéletes család mutatására való erőfeszítéseivel, aztán az ő elvesztését is… És egy cseppet sem volt rá irigy. Noha ő maga is szép, okos és érdekes nő volt, tisztában volt vele, hogy szépsége és érdekessége messze elmarad Noáétól. Mégsem cserélt volna vele egyetlen percre sem. Judit átlátott a szitán. Bár Noa magabiztos, érett nőnek mutatta magát, aki pontosan tudja, mit csinál, az álca alatt egy elveszett kislány volt csupán, aki semmi másra nem vágyik a tiszta, feltétel nélküli szereteten kívül. Akinek minden csábítása és minden szakítása egyetlen ok miatt történik, mégpedig az igazi boldogság már-már eszelős keresése miatt, amit sehol sem talált. Emiatt olyan gyöngének, olyan sebezhetőnek, olyan magányosnak látta őt, hogy nem tudta nem szeretni. Judit teljes szívből szerette Noát, és Noa hasonlóan érzett Judit iránt.

*

– Ezért nem szexelek reggel, csak miután lefürödtem  – mondta Noa megkeményedett arccal.  – Tudja, doki, akármeddig mesélhetnék, higgye el, minden szép emlék valami gusztustalanba fordulna át.

– Mi lenne, ha feltennénk, csupáncsak feltennénk, hogy az apja nem akarta azzal a mondattal megbántani a kis Nórát? Ha csak egyszerűen gondoskodásból kérte meg az édesanyját, hogy fürdesse meg alaposan.

– Gondoskodásból  – fújt utálkozón Noa.

– A legtöbb ember nem szántszándékkal bántja meg a másikat. Sőt egyáltalán nincs tudatában annak, hogy megbántotta. Mi lenne, ha feltenné, hogy az apja az akkor tőle telhető legjobbat szándékozta tenni önnel, csupáncsak elérni, hogy a hároméves kislánya tiszta legyen, nem pedig azt, hogy megnyomorodjon egy életre?

– Mi lenne, ha feltennénk, hogy az amszterdami rém csupán szeretetből tartotta fogva a pincéjében huszonnégy éven keresztül a saját lányát? Mi lenne, ha feltennénk, hogy a tőle telhető legjobbat tette vele a folyamatos nemi erőszakkal? Hm?

2016. március 25., Gedeon

Házi feladat dr. Diószeghy tanár úrtól: mindennap írni egy szép emléket az apámról.

Jó vicc.

Na jó, most kimegyek cigizni.

Na jó, nem megyek ki.

Na jó, kimegyek, de nem viszek bort.

Na jó, de ha nem iszom minden slukk után, akkor nem tudok cigizni.

Na jó, főzök egy kakaót.

Csáó, Gedeon.

Na jó, szép emlék  – fél üveg bor után

Egy időben, minden vasárnap, amíg anyu főzött, ketten apuval buszra ültünk, és lementünk falura. Mindig ugyanoda, a szomszédba. Nyáron csak sétáltunk a kis utcákon, és megnéztük az állatokat: tyúkokat, csibéket, gyöngyösöket. Apu a veteményeseknél kérdezgette, tudom-e, mi az, ami ott terem. Télen meg szánkóztunk a töltésen. De sosem vittünk szánkót, mert volt egy nagy fóliánk, amit apróra összehajtogatva eldugtunk a töltés tövében álló templom eresze mögé. Amikor szánkózni volt kedvünk, csak kivettük, leporoltuk, kihajtogattuk, felmentünk a töltésre, és már csúsztunk is. A falusi gyerekeknek szalmával töltött nejlonzsákjuk volt – egyszer apu kölcsönkért nekem egyet, nagyon jól csúszott. Aztán amikor fáztunk, visszahajtogattuk a fóliánkat az eresz mögé, és elindultunk a buszmegálló felé. Mindig sokat kellett várni, mert a busz csak óránként járt. Amíg vártunk, megsimogattuk a nagy bernáthegyit a kerítés mögött, csúszkáltam a jégen, és apu beugrott a kocsmába nekem csokiért.

És most jön a szorgalmi feladat:

Hazafelé már nem beszélgettünk, mert borszaga volt.

*

– Szombaton lementünk a bulinegyedbe a régi képzős haverokkal. Flórával, a grafikus lánnyal, aki most táskákat csinál, tudod, aki most vált el, és Gergővel…

– A meleg sráccal  – bólintott Judit, miközben a szárítógépből szedegette a ruhákat. Aztán leült a ruhakupac elé, mert amíg az ikrek az oviban voltak, mindig próbált a házimunkával is haladni. De miközben hajtogatott, párosított, teljes figyelmét a kanapén elnyúló Noának szentelte. Amióta megszülettek az ikrek, számára véget ért a bulizós-randizós korszak. Ráadásul amióta két gyereket tologat, még csak meg sem nézik a férfiak. Amit annyira azért nem bánt, sőt egészen meg volt elégedve a helyzetével. Gimnazista kora óta szereti a férjét, és a férje azóta szereti őt. Sanyi ugyan nem egy nagy macsó, de nagyon rendes, megbízható ember. Judit örült annak is, hogy nem kell már azon izgulnia, hogy sikerül-e teherbe esnie, mint sok más ismerősének. Az ikrek nagyjából első próbálkozásra összejöttek, egészségesek, szépek, talán kicsit túl elevenek, de velük egy csapásra meglett a tervezett két gyerek.

– Igen, Gergővel, bár nem értem, miért mindig a melegségével azonosítod be, miért nem mondjuk azzal, hogy szobrász vagy piercinges, vagy vörös haja van… na mindegy. Vele és még Sárával, az ügyeletes öngyilkosjelöltünkkel. Elég jó hangulatban voltunk, mert előtte Gergőnél iszogattunk, és activityztünk, mindenféle általunk kitalált, idióta feladvánnyal. Aztán azon a helyen sem bírtunk leállni, ahová mentünk. Hülyeségeket találtunk ki egymásnak, felelsz vagy mersz, de inkább csak mersz, tudod, ha teljesíted, fizetnek neked egy italt a többiek, de ha nem, te hívsz meg mindenkit egy körre.

– Milyen hülyeségeket?

– Mondjuk  – derült fel Noa arca az eszébe jutott szituációtól – Sárának azt, hogy menjen oda az ajtóban ácsorgó kidobóhoz, és kérdezze meg, merre van a kijárat.

– De ovisok vagytok, istenem!  – csóválta a fejét Judit.

Noa a megjegyzést elengedte a füle mellett, és mintha valami halálosan fontos küldetésről számolna be, folytatta a sztorizást.

– Képzeld, megpróbált minket átverni. Mi a bárpulttól figyeltük, pontosan tudta, hogy nem halljuk, mit kérdez a kidobótól. De lebukott, mert az izomagy nem a kijárat, hanem a női mosdó felé mutatott.

– Legalább lett egy körötök  – vonta meg a vállát Judit, és tovább keresgélt az aprócska zoknik között.

– És még hány aznap este, haha, mert persze Flóra is elbukott.

– Na, kíváncsi vagyok.

– Neki egész könnyű feladatot adtunk, azt, hogy tudja meg egy külfölditől, mi a neve.

– Ebben mi a pláne?

– Flóra nem beszél semmilyen idegen nyelven, és persze ezzel mi tisztában voltunk. Szóval alkudozott, hogy inkább előre fizet, csak ne kelljen a feladatot teljesítenie, de a játék az játék, úgyhogy nem engedtünk belőle. Erre nagy nehezen kiszúrt magának egy lányt, mert hogy pasival bénázzon, az tényleg túl sok lett volna neki. Odament hozzá, elé állt, és mindenféle előzmény nélkül, megkérdezte tőle, hogy:  „What’s your name?” A lány viszont a neve helyett valami mást mondott, nagyokat mosolyogva hablatyolt, amitől Flóra olyan zavarba jött, hogy csak két vodka-narancs tudta a lelkét kiegyenesíteni.

– Egyre kíváncsibb vagyok a te sztoridra  – tolta félre a ruhakupacot Judit.

– Ne olyan gyorsan, előbb Gergőét mesélem el. Csak még előbb  – állt fel Noa hatásszünetet tartva  – hadd menjek el pisilni.

Amikor visszaért, hogy tovább csigázza Judit érdeklődését, töltött magának egy pohár vizet, felszedte az asztal alá esett bugyit, beleszagolt a vázában lévő sárga virágcsokorba, és csak azután huppant vissza a fotelba.

– Hol is tartottunk?  – kérdezte, mintha nem tudta volna.

– Gergőnél  – fújt egy nagyot Judit, válaszul Noa szándékos gonoszkodására, de hogy leplezze kíváncsiságát, teátrális mozdulatokkal hajtogatni kezdte a pólókat.

– Ja igen, Gergő. Te Judit  – hajolt előre Noa –, ráérsz egyáltalán ezeket a gyerekes történeteket hallgatni?

– Noa, most már hagyd abba!

– Jól van  – szakadt ki Noából a nevetés.

Imádta Juditot húzni, de most már érezte, hogy elfogy a türelme, és ha nem folytatja az élménybeszámolót, még a végén Judit feláll, és csak azért sem lesz kíváncsi a történet végére.

– Szóval Gergőnek azt mondtuk, nyisson be a lányvécébe, és kiáltson be, meg tudná-e valaki dobni egy tamponnal.

– Szegény srác, ez nagyon durva.

– Igen, de megcsinálta.

– Na és te mit kaptál?  – biccentett Judit Noa felé.

– Azt, hogy támasszam a falat, és csókolózzak az első pasival, aki odajön hozzám – dőlt hátra újra Noa.

– Ez elég testhezálló feladat.

Noa összehúzta a szemöldökét, hogy a lehető legmegsemmisítőbben nézzen Juditra, de mivel tudta, hogy a barátnője nem akarta megbántani, csak az iménti incselkedéséért kapta cserébe az epés megjegyzést, nem akadt fenn rajta, és folytatta a mesélést.

– Egy egész jóképű srác jött oda, és képzeld, mivel jött köszönés helyett. Hogy három és fél perc múlva ott leszek-e még.

– Ez jó  – derült fel Judit.  – Nagyon bírom, ha valaki nem konzervdumával jön, hogy meghívhat-e egy italra meg ilyenek. De, gondolom, neked ennyi is elég volt a csókhoz.

– Elég lett volna, de ki akartam élvezni a játékidőm minden percét. Gondolhatod, amikor a srác a bólintásom után elment, a többiek már dörzsölték a tenyerüket, hogy én fizetek. De csak támasztottam a falat tovább, és vártam, hogy leteljen a három és fél perc.

– És azután?

– Azután visszaegyensúlyozott két koktélospohárral. Iszogattunk, dumáltunk, nevettünk, jaj, de sokat nevettünk! Tényleg nagyon, de nagyon jópofa srác volt. És amikor Flóráék a bárpulttól az óráikat mutogatták, hogy lassan lejár az időm, odahajoltam hozzá, és abszolváltam a feladatom.

– És aztán?  – várta Judit türelmetlenül a folytatást egy stósz összehajtogatott ruhára támaszkodva.

– Aztán semmi.

– Hogyhogy semmi? Nem kísért haza, nem szexeltetek egy eget rengetőt, nem ő életed legújabb szerelme? Semmi?

– Sittre vágott volna az erkölcsrendőrség, ha tovább megyek. Hatnapos kislánya van  – húzta el a száját Noa.

Judit elégedetten sommázta a hallottakat. Szinte soha semmi kifogása nem volt Noa pasiügyeivel kapcsolatban, egyedül a nős férfiakkal kapcsolatos kalandokat nem díjazta. De arra is volt magyarázata, a karma. Viszont hogy egy újdonsült apukával kavarjon valaki, karma ide, karma oda, teljességgel elfogadhatatlan lett volna számára. Pontosan emlékszik arra, milyen volt az első hónap az ikrekkel. Duzzadó mell, átvirrasztott éjszakák, állandó mókuskerék, szoptatás, büfiztetés, pelenkázás, és a súlyfelesleg, ami miatt, mivel semmi sem ment rá, fél évig pizsamában járt. De mindeközben legalább a házasságát nem kellett féltenie, Sanyi végig ott állt mellette. Az a srác ott, a bulinegyedben, alig egy héttel a kislánya születése után egy nővel kavart, és hiába volt jópofa, ezzel leszerepelt Judit előtt. De a barátnője felé hálás pillantásokat lődözött, amiért gyermektelen nőként sem lépte át a mamamorálhatárt.