Fordította

Puskár Krisztián

Ez a regény a képzelet szüleménye. Még ha a cselekmény helyszínei valóságosak is, a szereplők és az események mind a szerző fantáziájának szülöttei.

A Flannery O’Connortól és Francesco Petrarcától származó idézeteket Puskár Krisztián fordította.

A bibliai idézetekhez a Káldi-Neovulgátá-t használtuk. A Szent Ágoston Regulájá-ból származó részlethez Puskely Mária fordítását vettük alapul. A Diognétoszhoz írt levél-ből vett idézet Vanyó László fordításában olvasható.

Irenének és Allegrának,

a múltamnak, jelenemnek

és jövőmnek

Azzal az érzéssel ébredt,

hogy éjszaka átalakultak a folyosók;

kinézett az ajtón,

de akár az alagutak, ott húzódtak ugyanúgy.”

Flannery O’Connor: A muskátli

1
Elválás

Lágy esőre ért ki a metróaluljáróból. Az a fajta sűrű csapadék volt, amely hangtalan ér földet, és a levegőben hallik.

A cseppek fátyolt képeztek a szeme előtt.

A távolban látta mögöttük Constantinus diadalívének körvonalait, az úton túl pedig a Colosseum terebélyesedett. Szilárdan és könnyedén, súlyosan és elegánsan, a természet dühe sebezte, az emberek szeszélye roncsolta. Egy nyílt seb Róma szívében.

Apa mondta így valamikor.

Vivì hiába bízott benne – arcát a távolsági busz üvegének támasztva, az éjszakai sztrádán a csillagtalan eget figyelve –, hogy nem fog esni. Isten, akihez a szükség pillanataiban kislány kora óta ismételgetett imáinak egyikével fohászkodott, most nem hallgatta meg. Ha legalább hozott volna egy ernyőt, elkerülhette volna ezt a poklot. De lehetetlen volt előre látni, és ebben az apja sem volt a hasznára: napok óta bűvölte őt a római októberek meséjével, „amikor a városba visszatér a tavasz és a szabadtéren lehet még enni”. Egy kedélyesen gondatlan tanács, amely – hasonlóan egyéb gondolatmeneteihez – távol állt a valóságtól. Ráadásul csak ő tudott ennyire nem időszerű lenni. Nem vakációra indult, és nem is a várost akarta kiélvezni.

Ronggyá ázva esek be.

Nem jutott ideje kétségbeesni, mert mielőtt a csend teljesen elnyelte volna, egy levegőbe kiáltott szóköteg rázta fel, egyúttal kegyelemdöfést is adva a benne épp húsevő növényként nyiladozó és ízeltlábúként leselkedő szorongásnak. Pont abban a pillanatban, amikor minden bizonyossága megsemmisülni készült.

Hangos útszéli zaj rázta fel, mielőtt mélyre zuhanhatott volna.

– Hé, kislány, hol a fenébe’ voltál? Itt várok rád má’ ezer éve!

Megállt a kijárat szélénél, ahol egy napernyő védte az esőtől az alá felhalmozott székeket és asztalkákat, amelyek reggel hatkor még arra vártak, hogy később majd turisták szabadítsák fel, és tegyék magukévá őket. Pár órán belül frusztrált kacajoktól és önigazoló panaszoktól zeng majd a hely, olyan csalódott emberektől, akik sosem gondolták volna, hogy a rossz időjárás képes darabokra zúzni életük álmát: hogy elnyelje őket végre az Örök Város ellenállhatatlanul bűzlő rothadása.

Egy férfi dőlt a falnak. Vetkőzött. Vivì rögtön visszafordult a metróba, rossz előérzete támadt.

– Hová mész? Csinálj má’ egy közös fotót velem! Két perc és kész vagyok.

Vivì szorongása nevetésbe csapott át. Hunyorogva nézett keresztül a csapadék függönyén, amely a felhőszakadás szürke ködébe burkolt árnyalaktól elválasztotta, és rájött, hogy nincs veszélyben: a férfi a munkaállomásán tartózkodott. Centuriónak volt öltözve bíbor szoknyában, bőrövvel és saruban, műpáncéllal felvértezve, hogy tudatlan utazók ezreit terelje a Colosseum zsúfolásig telt terére. Őrá pedig a nap első ügyfelének szomorú és ostoba szerepét osztotta a sors. Rajta állt, hogy eljátssza vagy – mintegy tüntetőleg – visszautasítja. Bóknak szánták a szavakat: olyasvalakitől származtak, aki lemondott a komoly munka kínálta méltóságról, hogy az ókor replikánsaként bohóckodjon nap mint nap.

Mindenki olyan egyenruhát hord, amit megérdemel.

Pár órán belül ő is felvesz egyet. Az ő személyisége is átvedlik, hogy egy másik színpadra léphessen vele. Annyi csupán a különbség, hogy ő a bőrét cseréli egyenruhára. És nem veszi le többé.

Talán.

A sors nem mindig a megfelelő pillanatban szól közbe. Épp, mikor már elfogadta volna a bizonytalant és a zuhogó esőn át vezető kellemetlen sétát, egy jópofizó félőrülttel találta magát szemben.

Figyelj, ma nem a legalkalmasabb.

Tudta, hogy az emlékművek magával ragadó szépsége, az emberek melegsége, a centurióhoz hasonló alakok alkalmatlankodása rövidesen mind megszűnnek a számára.

Félt.

Mi több: rettegett. Hónapok óta kínozta a kérdés. Kitartóan, bele-bele nyilallóan, kibírhatatlanul.

Biztos vagy benne?

Nem tudta még, mennyire áll majd ellen az új életnek, amelyet épp magához készült ölelni, ám a sorsa kijelöltetett.

Kétely, melankólia, kíváncsiság és várakozás: Vivì belement az alkalmi színjátékba. Tisztában volt a helyzet abszurditásával, de át akarta magát adni még egy utolsó, megszégyenítő kreténségnek. A coup de théâtre értelmetlenségével, az abszurd színház legjobb hagyományait követve hagyni el a színt. Mert szó se róla, amit tenni készült, az valóban abszurd volt kissé.

Három szökkenéssel a napernyő alatt termett, elővette a fényképezőgépet, amelyet a hátizsákja külső zsebében talált meg előző este, majd az egyik kisasztalra támasztotta, és beállította az önkioldást.

– Várjál, álljunk úgy, hogy mögöttünk legyen a Colosseum. Na nem mintha látszana ebben a zuhéban.

A centurio felvette a sisakját, átadta spádéját a nőnek, és szorosan maga mellé húzta. Vivì összerezzent, mint a vadászt megpillantó szarvasborjú.

Az ölelések.

Egy újabb dolog, amitől megválni készült. A férfi illata. Határozott szorítása, és a saját, ösztönös ellenállása. Lemondani készült az ellenszegülésről, amely mindig ott lakozik egy nő férfi iránti vonzalmában. A különös vágyról, amely a férfiról alkotott elképzeléseit készteti szeretni, nem pedig azt, aki előtte áll. Ez vezette folyton arra, hogy aktuális partnereit meg akarja változtatni és úgy formálni, hogy minél inkább az ő eszményképéhez idomuljanak. Emiatt volt mindig is katasztrofális a szerelmi élete. Hiányozni fog neki – vagy nem – a birtoklás, egy férfi kizárólagos szeretete, akárcsak a viszontszeretése. Szerelem nélkül kell élnie. Ez járt a fejében, amikor a centurio hatalmas keze ránehezedett. Azon pillanatok egyike volt, amikor a legegyszerűbb mozdulat is mély és indokolatlan gondolatok láncolatát indította el benne. Szinte röhejesnek érezte magát.

– Mi az, csak nem sírsz? Ugyan kislány, a végén még elérzékenyülök itt… mi a baj?

Nem vette észre, hogy egy-egy könnycsepp folyik az arca két oldalán, és ideje sem maradt, hogy pózba vágja magát. Az arccsontjait tagoló két duzzadt patak feltűnőbbnek bizonyult az objektív felé villantott mosolynál. Mint egy tinédzser lány péntek esti parfümje, épp olyan zavarodott volt az ő teste is azon a reggelen.

Kínjában elővette a pénztárcáját, és tekintetét fel sem emelve fizetni készült a fényképért.

– Ugyan má’, haggyad. A cég ajándéka. Túl aranyos vagy te nekem. De nehogy aztán bárkinek elmondd, mert a lábam nem éri a földet, úgy seggbe rúgnak. Itt nem jár senkinek kedvezmény.

Vivì szomorú mosollyal fogadta a centurio nagylelkűségét.

Nyugi, nem hiszem, hogy lesz alkalmam bárkinek is elmondani.

Döntésének varázsa megigézte, ugyanakkor emésztette is a szándék, hogy maga mögött hagy mindent. Meghasonlott az azonnali cselekvés vágyától, és a halogatás reményteli, ám annál terhesebb gondolatától. Önnön sorsának elfogadásától jutott el addig a meggyőződésig, hogy épp élete legnagyobb hibáját készül elkövetni. Nem vezetett könnyű út az elhatározásig: hónapok töprengése és beszélgetései világították meg számára saját indítékait. De ezeket mostanra mintha mind elfelejtette volna.

Feje fölé emelte vízálló dzsekijét, és elindult a Colosseum irányába. A víz lágy takaróként terítette be. Csak ekkor tűnt fel neki a közlekedő autók szabálytalan ritmusú zaja. Ebben a reggeli órában a város még jórészt aludt: az elhaladó járművek közt különös csend uralkodott, amelyet az eső finom zúgása töltött meg.

Pár másodperc elég is volt, hogy a cipője beázzon és érezze a lábujjai között behatoló vizet, majd farmerja színváltásának is tanúja legyen. Menedéket kellett találnia, amíg eláll. Közelebb ért a Colosseumhoz, tekintetét az árkádok fölé vésett római számokon futtatta. LIIII, LIII, LII, LI, L, XLIX, nincs szám, XLVIII, XLVII. Az egyik átjáró számozatlan volt, de a sorból egy szám sem hiányzott. Átugrottak egy boltívet, aztán rend szerint folytatódtak, mintha mi sem történt volna. Úgy tűnt neki, mintha egy kis időre maga az építő is elmélázott volna, ahogy az üresség kongó pillanatával szakította meg a megállíthatatlant. Egy hasítékon keresztül valahova máshova tekintett át. A szabadság pillanatára.

Nem vagy valami jó passzban, Vivì.

Az apja mesélt neki valamit arról a számozatlan boltívről, de nem tudta felidézni, hogy pontosan mit. Kellett, hogy legyen oka annak, hogy a rómaiak így hagyták, névtelenül, de ez a furcsaság abban a pillanatban fogódzó volt, ami a kiutat jelentette számára.

Egészen biztos vagy benne, hogy többé nem akarod látni az apukádat?

Kicsi kora óta imádott vele Rómába járni, leginkább azért, mert az apja minden látogatásból kalandot csinált: magyarázatait, anekdotáit és történeteit olyan szónoklattal adta elő, akár egy idegenvezető. Magával ragadta Vivìt. Még ha az információk tetemes része felfoghatatlan is volt számára, lelkesen hagyta, hogy más korokba repítsék: Augustuséba és Neróéba, Raffaello és a Fornarina világába, Bernini és Borromini idejébe, vagy épp a történelmi városközpont rémes fasiszta átrendezésének korába. Érzelmi viharok támadtak és kavarogtak a fejében, konkrét dátumok nélkül.

Vivì birtokában volt annak, amit „érzelmi memóriának” neveznek. Időtálló, ám nehezen megragadható emlékeket őrzött. Bizonyos képek fel-felbukkantak a fejében, ám a környezetük nélkül, és képtelen volt őket időrendi sorrendbe állítani. Az érzelmi áramlatok sodrában a tényeknek egy saját verzióját rekonstruálta. Ideális állapot volt: az elméjét nem terhelték fogalmak és dátumok, csupán kínok és örömök, nevetések és zokogások. Mindaz, amit látott – és elsősorban a feleslegesnek ítélt részletek –, gondolatokat és zaklatottságot szabadított el benne, amiket olykor lehetetlen volt kordában tartani. Ám mostanra ebből is elege lett. Olyan helyre vágyott, ahol az érzelmek minimálisra csökkenthetők.

Bemenekült a számozatlan árkád alá, és lopva körülnézett. A Colosseum egész éjjel ki volt világítva. Messzebb, az aréna peremén egy kereszt állt.

Ó, igen, erre emlékszem.

A keresztet egy pápa állította, hogy véget vessen az építőanyagok szétlopkodásának. Csak úgy akadályozhatta meg, hogy a földdel váljon egyenlővé – mivel évszázadokon át vájták ki fenséges boltívéből és hordták belőle el a márványt meg a mésztufát –, ha szent hellyé avatja. Ez volt az egyetlen módja, hogy tiszteletben tartsák.

Vivì abban reménykedett, hogy ez történik majd vele is. Ahogy a Colosseumot megmentette egy kereszt, ő is némi megnyugvásra találhat, ha magához ölel egyet. Harmincévesen úgy érezte, nem maradt más választása.

Lépteket hallott a nedves macskaköveken. A ritmikusan ismétlődő toccsanásokat könnyedebb, mozgékonyabb zaj kísérte. Szinte vidáman. Egyre közelebbről. Fenyegetően.

Ne mozdulj.

Nem fordult meg, arra várt, hogy a szinte tapintható, mégis kivehetetlenül döngicsélő hangot elnyelje az amfiteátrum kanyarja. Kihajolt az árkád mögül, és egy rövidnadrágos, edzőcipős, a fejére egy K-Way-felső kapucniját húzó futó fiút látott távolodni, mögötte egy kutyával. A fiú erőfeszítése feloldódott a szűnni nem akaró esőben mellette loholó állat lelkesedésében, amely mintha nem is vágyna másra.

Vivì összeszedte a bátorságát, és elindult a fiú nyomában. A zaj minden egyes lépéssel kevésbé lett zavaró. Aztán hozzászokott.

Odafigyelt, hogy ne csússzon meg a Lateráni Keresztelő Szent Jánosról elnevezett út és az előtte lévő kis lépcsőfokok nedves márványán. Elindult az egyenes szakaszon, amelyet pár órával korábban még a bárokba járó fiatalok szombat esti áradata tett zsúfolttá. Mennyi éjszakát töltött ott ő is az egyetemi társaival! A kövezet kifejezetten tiszta volt, nemrég végezhettek vele az utcaseprők. Belegondolt, hogy egy hely hangulata egészen rövid idő alatt mekkorát változhat. Elhagyatott állapotában tiszteletet ébresztett, és elmélyedésre ösztönzött. A bárok a lekapcsolt neonjaikkal, a levont szivárványos zászlóikkal… A hasis, a sör és egyéb alkoholos italok izzadsággal vegyült szagából nem maradt egyéb, mint az épületeket keretező világítás.

Mindig szerettem a római éjszakák meleg fényeit.

Egy fekete bőrruhás fiú tűnt fel az egyik sikátorból, elhaladt mellette, majd tovább a Colosseum irányába.

A dzsekije alatt görnyedő, egy ajtón lopva behatoló fehér foltot pillantott meg. Pár lépéssel később jött rá, hogy egy templom oldalsó bejárata az, nem pedig lakásajtó. Egy pap nyitotta ki épp. Besurrant rajta ő is.

Bent szinte teljes volt a sötétség: csak egy fénynyaláb vetült a szenteltvíztartó edényre, és néhány elektromos gyertya világította meg elvétve a templomhajó falának festményeit. Elsőre csupasz környezetnek látszott. Jelentőségteljesnek. Vivì otthonosnak találta, egyáltalán nem tűnt színpadiasnak. Az utolsó padsornál kinyitotta a hátizsákját, és egy ruhával megpróbálta letörölni róla a nedvességet. Csak ekkor hallotta meg a szökőkút hangját a háta mögött. Jókedvűen zubogott a kerengő közepén, a kolostorra nyíló nehéz kapunál. A belülről kiáramló sötétségben elbújtak az oszlopok és az árkádsor, a kutat is csupán a vízsugár csilingelése árulta el.

Ezért lennék ma itt?

Ez volt az a nyugalom, amelyre szüksége volt. A négy tömör fal nyújtotta megnyugvás, ahová nem hatoltak be a város zajai és fényei. Egy tér, ahol hallani a víz szelíd zubogását. Egy hely, ahol az idő akadálytalanul folyik. Egy ismétlődésre épülő világ. Mindig ugyanolyan. Semmi váratlan. Egy loop.

Vivì emiatt döntött úgy, hogy kolostorba vonul azon a reggelen.

Egy ajtó nyílt és egy fiatal pap jött ki rajta fehér csuhában és szandálban. A novícius kinyitotta a kórusrácsot a templom közepén, és magabiztosan lépett fel az oltárhoz. Meggyújtotta a gyertyákat, csak azután hajolt meg.

Minden reggel ezt csinálja, biztos vagyok benne.

A gyenge fény felfedte a pap háta mögötti falat, és Vivì a szeme sarkából figyelte, ahogy a kis pontok sorozata alakot ölt rajta.

Egy mozaik!

Apró, aranyló csempedarabok bontakoztak ki ezrével az apszis mélyedésének felületén. Opálzöld és azúr, fehér és vörös részek törték csak meg az egységüket. Épphogy hozzászokott a homályhoz, Vivì tekintete körök sorozatát fedezte fel, amint mind különböző, tarka virágokat formáznak, majd feltűnt egy tekeredő ágon ülő testvér alakja, könyvvel a kezében. Tekintete ámulattal követte a növények kanyargós útját, mígnem egy nagy kereszthez ért, amin galambok pihentek meg. Vonzotta a burjánzó egyszerűség, a sallangmentes történet, amelyben a dús növényzet keresztté lesz. Nem emlékezett rá, hogy valaha látott volna ehhez foghatóan örömteli kereszthalált. Még a félhomály sem volt képes tompítani az aranyló felületből áradó fényt.

Az ifjú pap finoman megemelte ruhája alját, lejött az oltártól, letérdelt és kinyitotta kis cipzáras könyvét. Magában olvasott, csak néha emelte fel a tekintetét. Ajkai hangtalanul mozogtak.

Imádkozik. Nem tűnik olyan rettenetes dolognak.

Vivì pár percig nézte, közben érezte, ahogy a víz lecsorog a ruhájáról a márványra, és tócsát képez körülötte. Szégyenében elnevette magát. Próbálta a padlót feltörölni, de közben leverte a hátizsákját, aminek a hangja megzengette a templomot.

Mekkora idióta vagy!

Nem mert a papra nézni. Biztos volt benne, hogy felé fordult. Érezte, ahogy vér tolul az arcába és kínos kacaj tör elő fékezhetetlenül a gyomrából. Gyorsan összeszedte a cuccait, és kifutott a szentélyből. Amint kiért, ideges és felszabadító nevetésben tört ki. Esőcseppek áztatták a nyelvét, és nehezítették a haját. Csak azért nem esett el, mert sikerült megkapaszkodnia egy fában.

Virginia, mindig mindent elrontasz.

Futva ért ki az útra. A sarki étteremig jutott, ott ismét felvette a hátizsákját, nedves dzsekijét a feje fölé tartotta, és körbenézett, hol van. A rendháznak a közelben kellett lennie. Kis időbe telt, mire kiszúrta: a tőle jobbra álló épületek mögött volt. A Santi Quattro Coronati bazilika együttese az őt körülvevő építmények mindegyikénél magasabbra nyúlt. Vivìt ugyanaz az érzés kerítette hatalmába, mint amikor először pillantotta meg: nem hasonlított a többi kolostorhoz. Inkább egy várhoz. Magas falak védték. Kívülről bevehetetlen volt.

Biztonságban leszek odabent?

A hajnali fény kísértetiessé tette. Masszív téglái lekerekített formát öltve emelkedtek toronnyá, miközben apró és szabálytalan ablakokat alakítottak ki az oldalán. Hátulról nézve, ha az ember a Colosseum felől közelítette meg, egyáltalán nem tűnt barátságos helynek, inkább erődítménynek, amelyet a lelkek védelmére emeltek. Védtelen apácáknak. A Celio domb egyik nyúlványán ereszkedett le hatalmas tömegével. Vivìt pár pillanat leforgása alatt megint egymásnak ellentmondó érzelmek kerítették hatalmukba. Tényleg be akar zárkózni ebbe a tömlöcbe? Vagy túllép a félelmein, tovább él az apjával meg a néhány barátjával, és egy kevéssé ígéretes jövő bizonytalanságával?

Mi elől futsz?

Belátta, hogy nem a mélyen gyökerező hit volt az, ami a döntés felé lökte őt, épp ellenkezőleg: abban reménykedett, hogy a falak nyugalma segít majd neki rálelni arra. Szívből remélte. Biztos volt benne.

Vagy mégsem.

Rátért a kolostorhoz vezető utolsó, meredek emelkedőre. A járda egyre keskenyebb volt, emiatt egyre közelebb kellett húzódnia a falhoz. Annál is inkább, mert el akarta kerülni, hogy elsodorja egy sebesen közeledő teherautó. Kimerült volt. Befordult a sarkon, és végre meglátta a Santi Quattro kapuját. Az új otthonát. Abban a pillanatban csörögni kezdett nadrágzsebében a telefon. Elővette és meglátta a számot.

Apa.

2
Kétely

Nem sikerült rájönnie, hogy keze a hideg miatt remeg-e, vagy mert tudja, hogy a vonal másik végén az apja várja, hogy felvegye a telefont. Hirtelen döntött. Kikapcsolta és visszatette a zsebébe.

Ezúttal nem jön velem.

Egyetlen pillantással ölelte magához a Santi Quattro Coronati homlokzatát és megdöbbentette a roskatagsága. Egyáltalán nem így emlékezett rá. Bomló vakolat nyomai, csorbult peremek, különböző korok különféle méretű lyukai. A bejárat fölött alig lehetett kivenni a Szűzanya alakját, azokban az órákban inkább egy színtelen árnynak hatott. Ha nem jelezte volna rajta egy tábla az Ágoston-rendi apácák jelenlétét, egy elhagyatott középkori település anonim bejárata is lehetett volna, a benne lakók védelmére húzott toronnyal. A kapun túl két félhomályba burkolt udvar nyílt, az elsőből a második. Cseppet sem volt hívogató.

Gyerünk, befelé.

Az eső is megváltozott. Ritkásabban hullott, a cseppeket bizonytalan széllökések terelték. A nap sugarai nehezen voltak csak képesek a reggel alacsonyan szálló felhőrétegén áttörni. Vivì keresztülment az első udvaron, ügyelve arra, hogy ne keltsen zajt. Kísérteties volt. Nem rémlett neki, hogy valaha tapasztalt volna ehhez hasonlatos csendet. Távolabb, a második udvar végében, a templom bejárata felett egy négyzet alakú fénykeret nyílt, ami még nyugtalanítóbbá tette a légkört. Az árkádok nyúlánk oszlopai fenyegetően vetették árnyukat a padló kőlapjaira.

Egy mentőautó kétségbeesett szirénázása. Egy sirály hátborzongató sikoltozása. A légzése. Érezte a saját lélegzetét.

CSENDET. MEGSZENTELT HELYRE LÉPSZ, állt az ajtószárnyon.

Levegőt is alig mert venni, úgy nyitotta ki az egyiket.

Pár centit lépett csak beljebb, máris a fülébe hatolt az égi dallam. Az apácák imája édes dalban rezonált egy orgona monoton kíséretére. Vivì feszültsége egy pillanat alatt feloldódott.

Letette hátizsákját a földre, ráhelyezte esőáztatta dzsekijét, majd ujjával a márványtálhoz ért, hogy megnedvesítse a szenteltvízben. A homlokára került kereszt alakú csepptől borzongás futott végig a hátán. Hatalmába kerítette a zene, lebegett tőle.

Micsoda béke.

Leült az utolsó padsorba, ott nem volt senki. Csak ő a sötétben, és a kivilágított oltár előtt ülve imádkozó apácák, akiket egy fémkorlát választott el a templom többi részétől. A fények épp csak megvilágították az első sorokat.

A háta mögött az ajtó magától csukódott be tompán, odavonzva az egyik apáca tekintetét. Vivì észrevette, amint felnéz a zsoltároskönyvből, hogy lássa, ki zavarta meg a reggeli imát. Egyből betolakodónak érezte magát. De a homályban az apáca nem láthatta, ki jött be.

Csak nyugodtan.

Vivì megszabadította az elméjét minden gondolattól. Kitörölt mindent és hagyta, hogy a siratóének ringassa. Képtelen volt kivenni a szavakat, de nem zavarta. Az apácák kórusa összhangban énekelt, minden egyes szótagot türelmesen ütemezve. Egyáltalán nem keltették eksztázisban elragadott nők érzetét. Sőt, mindez kifejezetten természetesnek és módszeresnek tűnt a lánynak. Tizenkét hang olvadt harmonikus egységbe. Mindez megszokott volt számukra, hiszen minden reggel elvégezték a rituálét.

Ez nem egy koncert.

Feltűnt neki, hogy az apácák nem azért énekeltek, hogy bárki hallgassa őket. Hanem maguknak. Tekintetük egy irányba összpontosult, csak néha hajtották le a fejüket alázatosan. Esszenciális mozdulatsor.

Oldalt az egyikük játszott az orgonán. Az volt az érzése, hogy a hangszer követi az éneket, nem pedig fordítva. Mindig akkor váltott hangot, amikor az apácák is. Aztán jobban megfigyelve rájött, hogy a nővérek kórusában van egyvalaki, aki vezeti a többit. Néma egyetértés uralkodott köztük, tökéletes kohézió. Az apácáknak csupán ehhez a hanghoz kellett igazodniuk, a köztük lévő fáziskésés érzékelhetetlen volt, ám épp ezért vonzotta Vivì figyelmét.

Ének, meghajlás, szünet. Ének, meghajlás, szünet.

Nem csak a hangok ismétlődtek változatlanul. A mozdulatok is a lenyűgöző kiszámíthatóság rendjét követték. Megrázóan lineárisak voltak.

Miközben magába szívta a dallamot, észrevette, hogy az eső egészen a bőréig hatolt.

Aztán hirtelen, a két ima közötti pár másodperces csendben, tüsszentett egyet.

Az apácák felé fordultak. Mind, kivéve egyet, aki továbbra is a mennyezetet nézte. Úgy érezte magát, mint egy tolvaj, akit rajtakaptak; egy kislány a spájzból csent keksszel a kezében; egy kutya, orrával a gazdája tányérjában.

Rettenetes vagy.

Már érezte a következőt az orrában, amikor felállt és a kijárat felé iramodott. Nem bírta volna még egyszer elviselni a szégyent. Kifutott és várta, hogy utat törjön magának, a tüsszentés azonban bent ragadt, csak az orrfacsarás húzta össze elemi erővel a szemét.

Hajnalodott.

Az udvar falai vörös fényben úsztak. Távolabb a kapu a városra nyílt, egy kültéri lámpa világította meg fehéren. Hidegen és éles kontrasztban a monostor belső, meleg fényével. Vivì keresztülnézett az egymásból nyíló két udvaron, próbálta felfogni azt a néhány dolgot, ami pillantása sugarába esett a téglafalakon: pár csukott zsalugáter, egy belső csigalépcső, falba épített antik oszlopok. Aztán a feje fölött nyíló ablakokból egyszer csak felvillant a kövezeten három fényes téglalap. Az ablakrácsokon túl a lány észrevett valakit, aki nyúló árnyat vetett a kövekre, a reggeli fényesség azonban kivehetetlenné tette az alakját. Vivì mögül, a templombejárat fölötti ablakból nézett kifelé. Csak egy pillanatig tartott. Az alak eltűnt, amint a lány összeszedte magát a meghiúsult tüsszentésből.

Fura.

Pár perc leforgása alatt jutott el a kétely okozta félelemből a meditatív nyugalom állapotába, hogy aztán ismét hatalmába kerítse az alaktalan szorongás. Tudta, hogy olyan helyre került, amelynek csak a külsőségeit ismeri. Kedélyállapotának gyors váltakozása kíváncsisággal töltötte el. Talajvesztettnek érezte magát a helyen, amely pedig olyannyira vonzotta.

Nyugalom.

Mély levegőt vett, hogy megbizonyosodjon róla, orra ismét rendeltetésszerűen működik, majd visszatért a templomba. Az apácák éneke ugyanúgy szólt, ahogy korábban. Helyet foglalt a holmija mellett, és próbálta ismét átadni magát a harmóniának. Elválasztotta a gondolatot a látottaktól. Elméjét ismét elöntötte az ima hangja. Hipnotikus hatása volt. Ugyanazt a meghajlást ismételte, mint a nővérek, miközben betöltötte őt az egyre ismerősebb dallam. Csukott szemmel énekelni kezdett, a szájpadlása és az orra közötti rezgések mozgatták ajkait. Légzését a sorokhoz igazította, egyik hangot súgta a másik után, a szüneteket és a váltásokat követve hagyta magát transzba esni. Úgy érezte, semmi más dolga nincs abban a pillanatban. Minden más várhatott.

Semmi egyéb nem létezik.

Egész testével átadta magát a zenének.

Órákig folytatta volna így, ha nem zökkenti ki egy késve érkező apáca a bejáratnál, aki sietősen csatlakozott a többiekhez. Az ima nem szakadt meg, de a mozdulatai megtörték a Vivì által felvett ritmust. Mint egy vonó útjába kerülő rovar a hegedűn. A nővér felhúzta a tunikáját, lehajolt, és felnyitotta a padot, hogy kivegye belőle az imakönyvet. Hangtalanul csukta be maga mögött a rácsot, fejkendőjét a válla mögé hajtotta és tekintete elmerült a zsoltároskönyvben, amelyet egy vászonszalag mentén nyitott ki. Úgy tűnt, mintha érkezését csak Vivì vette volna észre.

Remegett a keze.

Érzékelte a papírlap sercegő zaját és légzésének szabálytalanságát. Ennek ellenére hangja eggyé olvadt a többiekével, az imának sem a hangszínét, sem az intenzitását nem zavarta meg.

Ő állt ott az ablakban?

Nem maradt ideje ezen gondolkodni, mert az ének abbamaradt. Egy hosszú áment követően az apácák felálltak, letették a könyveiket, és az oltár felé fordultak egy utolsó himnuszhoz, hátat fordítva a lánynak, aki követte a mozdulataikat. Felállt ő is, és az apszisra tekintett, amely eddig csupán színek absztrakt foltjának tűnt neki. Csak most ismerte fel az alakokat a festett, négyszögletes mezőkben. Vonzották a tekintetét az egymásba tekeredő meztelen testek, az őket gyötrő figurák ostorokkal és kardokkal, a fájdalomtól elnyíló szájak. Nem ez volt az első alkalom, hogy a Santi Quattróban járt, de semmire nem emlékezett abból, amit az apja mesélt neki róla. Mi történik ezeken a jeleneteken? Csak a szemében és a megérzéseiben bízhatott. Nem keltettek benne jó érzést. A képek fenyegetőnek hatottak. Emberek voltak rajtuk, akiket szemmel láthatóan kínoztak.

Bizarr.

Elképzelhetetlennek tűnt számára, hogy a múltban valakik úgy dönthettek, hogy a vigasz és az elmélyedés terében, amelynek mindig is tekintette a templomokat, ehhez hasonló, kíméletlenül drámai jeleneteket fessenek a falakra. A festőket egészen mélyről feltörő szadizmus ihlethette, hogy a kínzás kegyetlenségének ennyire valósághű ábrázolását teremtették meg a képeken. Vivì abban a pillanatban nem volt képes megmagyarázni magának a kínzás mögött húzódó szándékot. Amióta a bevonulás mellett döntött, a kolostori élet mibenlétére és szokásaira összpontosított. Még ha nem is a legnagyobb meggyőződéssel, de elolvasta a Szent Ágoston regulájá-t. Kétely gyötörte, hogy vajon az ő problémái elegendőek-e ahhoz, hogy igazoljanak egy ennyire radikális döntést. A bazilika épületegyüttesének, illetve a vértanúknak a történetéről semmit nem tudott. Neki csupán a falak közt zajló élet számított: a csend, a klauzúra, a ritmus, a liturgia. Maguk a falak – a maguk festett és írt üzeneteivel – nem különösebben keltették fel az érdeklődését.

Most pedig itt találta magát ezekkel a rendkívüli képekkel körülvéve, és nem tudott nem odafigyelni rájuk.

Képtelen volt összeegyeztetni az apácák imája által nyújtott megnyugvást a falra festett mártírokból ömlő vérrel. Feljebb, a boltív freskóján, a Jézust körülvevő, mámorban úszó tömeg zűrzavara sem nyújtott számára vigaszt. A sárgálló káprázatot elnyomták a kínzás sötét tónusai. Szinte hallotta a fájdalmas kiáltásaikat, ahogy az áldozatok arcára összpontosított.

Nagyon különbözött ez a templom azoktól, amelyeket eddigi életében látott. Ezen a helyen évszázadok óta újra és újra át lehetett élni, ahogy embereket gyilkolnak meg. Nem Krisztus szenvedésének állítottak emléket azokon a falakon, hanem a hétköznapi emberek áldozatának.

Abban a pár percben Vivì élt a gyanúval, hogy a kolostor csak felzaklatja.

Ez lenne a nyugalom, amit keresek?

A megnyugvást pánik váltotta fel. A nyugtalanságot lemondás. Márpedig ez a hely megbékítheti a szívét. Egy fehér foltot keresett, ahol eloszlathatja kételyeit, amelyekre nem talált válaszokat, és a csalódásait, amelyek összegyűltek benne.

Posztuláns volt. Olyasvalaki, aki kérdez.

Tetszett neki, ahogy azokat a lányokat hívták, akik először kerültek kolostor közelébe. Neki is voltak kérdései. Elsősorban a befogadásról és a védelemről. Aztán azokról az érvekről, amelyek miatt maga mögött hagyja addigi életét, hogy más nőkkel ossza azt meg, miközben hátralevő éveit az imának szenteli.

Meg aztán nem is igazán tudod, hogy kell imádkozni.

Mostanáig a kíváncsiság hajtotta. És a bizonyosság, hogy ha nem lenne a kedvére, még akkor is meggondolhatja magát, és visszafordulhat.

Egy év. Egy éved van rájönni, hogy tényleg ezt akarod-e.

Akart is rögtön kérni a nővérektől egy szöveget, amely segít számára megérteni a templom freskóit. Biztos volt benne, hogy ha nevet adna azoknak az embereknek, az enyhítené számára a szenvedésük látványát. Történetbe helyezné őket, amely talán kevésbé lenne fájdalmas, mint a puszta látványuk.

Elég érteni, hogy ne szenvedjünk.

A gondolataiba merülve alig vette észre, hogy véget ért az imádság. A nővérek visszatették breviáriumaikat a padba, elrendezgették lapjaikat és daloskönyveiket, mindet a maga rekeszébe. Határozottan, de körültekintően mozogtak, ügyelve arra, hogy ne keltsenek zajt. Miután gondosan becsukták a rácsot, beálltak az apszis közepére, páros sort alkottak, ez a felállás semmit sem változott. Mind egyszerre hajoltak meg az oltár irányába, majd lassú léptekkel, egyenes menetben elindultak jobbra. Az első kinyitott egy ajtót, amin keresztül egyenként eltűntek egy fal mögött. Az utolsó Vivì felé fordulva kapcsolta le a világítást, csupán az oltár gyertyái maradtak égve, és egy apró fénycsóva világított meg egy aranyozott keresztet. Még sötétebb lett. A lányon végigfutott a borzongás.

Most már egyedül volt. A freskók nem látszódtak. Semmi nem vonta el többé a figyelmét: eljött az idő, hogy összeszedje a holmiját, és becsöngessen a zárdába.

Felvette a még nedves dzsekijét, vállára vette a hátizsákját, végighúzta kezét a nadrágján, és próbálta elrendezni a haját. Ázott volt.

Biztos csavargónak nézek ki.

Kilépett, immár a világosba, részben azért, mert az apácák felkapcsoltak egy villanyt az udvaron, bal oldalt. Az árkád alól kilépve a lába alatti nedves kövezetet mozgásba hozták a visszavert fények, formák, töredékek. Egy kismadár repült át előtte, hogy a téglafal egyik mélyedésében összegyűlt apró pocsolyából igyon. A lány hátrahőkölt ijedtében.

Egy fénycsóva alatt Vivì idővel rátalált a kolostor kapujára. Nyitva volt.

A küszöbön túl egy sötét és üres átrium nyílt, amelyben márványpad állt, valamint egy antik oszlopfő a földre helyezve, szintén ülőalkalmatosság gyanánt. Jobbra pislákoló fénnyel jelzett faajtó, balra egy nagyobb ajtó, pár lépcsőfokkal megemelve. Illetve egy nyílás, amelyben felismerte az „ártatlanok kerekét”. Amikor a szüleivel itt járt gyerekkorában, elmesélték neki, hogy az árva kislányokat egykor arra a fából készült forgótárcsára helyezve hagyták magukra a fal túloldalán. Ez az információ akkora hatással volt rá azokban az időkben, hogy utána azon tanakodott, vajon őt is így találták-e a szülei. A Santi Quattro hosszú évekig Róma egyik leghíresebb árvaházaként működött. Azok a lányok, akik nem engedhették meg maguknak, hogy felneveljenek egy gyereket, ezen a helyen biztonságban tudhatták a kisdedüket. Elég volt a fal túloldalán felnyitni a nyílást, ráhelyezni a tárcsára a kosarat, benne a gyerekkel, és megforgatni. Egyszerű mozdulat volt, amely azonban örökre megváltoztatta két ember életét. Felszabadító és végleges.

Előre meghatározott órákban az apácák ellenőrizték, hogy érkezett-e új jövevény. Voltak időszakok, amikor az apácáknak egyszerre száz új árva lánnyal kellett foglalkozniuk.

Most rajtam a sor.

Vivì kihúzta zsebéből elgémberedett kezét. Kinyújtotta a mutatóujját, és megnyomta a csengőt. Tompa hangot hallott távolról. Olyan érzése támadt, mintha a hang végigkígyózott volna a folyosókon, ajtókon, ablakokon, mintha hallotta volna falakhoz csapódni, szőnyegeken suhanni, székek alatt átbújni, keresztül a bejáraton, egyenesen a fülébe.

A visszhangot lépések kísérték, egyre hangosabbak. Aztán három lépcsőfokot le, majd megálltak az ajtó mögött. Hármat fordult a kulcs, mozdult a heveder, az ajtó kinyílt.

– Á, te vagy az!

Vivì meglepett arckifejezéssel felelt.

– Mintha korábban láttam volna valakit az udvaron. Ritkán látogatnak minket ebben a korai órában. Főleg nem októberben és hétköznap. Még a hajléktalanok is megvárják az ebédidőt a kopogással. De te nem vagy hajléktalan, ugye?

Az apáca hisztérikusan nevetni kezdett és rázkódott a feje.

Vivì nem tudta, mit mondjon.

– Virginia vagy, az új posztuláns, igaz?

– Igen, jó reggelt!

– Isten hozott! Kerülj beljebb, mind a refektóriumban vagyunk. Hagyd csak itt a holmidat, majd később visszajössz érte. Reggelizünk. Te voltál a templomban, igaz? Nem láttam jól a félhomályban. Meg aztán, ahogy már mondtam, senki nem szokott az Olvasmányos imaóra idején csatlakozni hozzánk. Pedig a vasárnapi misén mindig elmondjuk, hogy a templom fél hétkor már nyitva van. De hát az embereknek más dolguk van ilyenkor.

Nevetése ezúttal rövidebb és visszafogottabb volt, rekedtes.

Vivì kissé összezavarodott, nem bírta követni a nővér szavait. Úgy tett, ahogy az mondta, nem kérdezett, csak követte felfelé a lépcsőn. A szeme sarkából látta, hogy a nővér kilesett az ajtón, mielőtt becsukta volna, mintha meg akart volna győződni róla, hogy nincs senki a lány mögött.

Ugyan ki lenne ott?

A benti teret hideg színtelenség járta át. Egy pillanatra a kinti rész romantikusan komor és málladozó, több évszázados elhagyatottságát felváltotta a még nyugtalanítóbb hűvös derengés. A folyosó jutott az eszébe nagymamája lakásában. Egy letűnt korszak háziasszonya volt, rend- és tisztaságmániás, teljesen híján bármiféle lakberendezési ízlésnek. Virginiát azonban még a saját otthonában sem nyugtatták meg a gondosan a helyükön tárolt dolgok. Zavarta, ha nem veszi körbe melegség. Mint ahogy most itt a kolostorban sem.

– Mielőtt csöngettél, jelzett az üzenetrögzítőnk. Az édesapád volt. Tudni szerette volna, hogy megérkeztél és jól vagy-e. A hangjából ítélve kissé aggódott.

Vivì felé fordult, megdöntötte a fejét, eleresztett egy sóhajt és elkomolyodott. Hangja sziszegővé vált.

– Mondd meg neki, hogy ne telefonáljon ebben az órában. Nálunk csak esténként, vacsora előtt lehet telefonálni, akkor is csak pár percet. És még csak nem is mindennap. Ma este visszahívod. Már ha a Madre Superiora engedélyt ad rá.

Elvigyorodott, majd megszaporázta a lépteit. Virginia nehezen tartotta mögötte a lépést a folyosón, amelyet forralt tej illata lengett be. Meleg tejé, amelyre réteget vont a tejszín.

Vivì visszafojtotta a feltörő émelygését. Utálta a forralt tejet.

3
Hat

– Hoztál vizet? És szendvicseket? Tudod jól, hogy Virginia tíz óra felé megéhezik.

Apu rám nézett. Úgy csillant meg a tekintete azon a késő téli reggelen, mint a felhőtlen azúrkék ég. Orra félig árnyékban volt. Tudtam, hogy a visszapillantó tükör alatt épp mosolyog.

– Hogyne, kedvesem. Sonkával és sajttal Virginiának, zöldfűszeres rántottával neked, lazacosat magamnak.

– Nahát, zöldfűszeres, te aztán mindig kitalálod! Vivì, örülsz, hogy apa Rómába visz minket? Igazán ügyes tud lenni, ha összeszedi magát. Akár egy igazi Ikrek. Mindig meglepsz, ha akarsz – cirógatta meg a fülét és simította mögé a haját.

Egy közönyös igennel válaszoltam. Nem igazán tudtam, mit várjak a naptól. A kirándulásokban leginkább az autóutat élveztem. Mindig apa mögé ültem, aki időnként rám sandított, hátranyújtotta a kezét, és az enyémet kereste a fejtámlánál. Én megérintettem, és jó pár kilométerig rendben is voltam.

Imádtam kinézni az ablakon. Hagytam a tájat suhanni: falakat, házudvarokat, villanypóznákat, birkákat, vészhívó fülkéket, bokrokat, felüljárókat… Erőfeszítés nélkül oldódtam fel a szemem előtt suhanó áramlatban.

Épp mint a rajzfilmeknél a tévében. Sőt, ez még jobb volt, mert nem lépett be anya azzal, hogy kapcsoljam ki és menjek a szobámba. Történeteket és bonyolult összefüggéseket találhattam ki anélkül, hogy az megerőltető lett volna számomra. Ezek voltak azok a pillanatok, amikor a dolgok összefonódhattak a fejemben: egy birkanyáj a szélerőművel, egy romokat rejtő magányos liget a domboldalon, amint felbukkan a betonhíd mögül.

Hatéves koromig nem volt autóút, amin el ne aludtam volna. Álmomban nem szakadtak meg a képek, hanem tovább gyűrűztek és csodás alakot öltöttek. Láttam magam a tájban, lóra ülhettem, fára mászhattam, felzavarhattam a madarakat a villanypóznáról és velük repülhettem. Álmomban megszűnt az időérzékem. Amikor felébredtem, mindig azt kérdeztem a szüleimtől, mennyit aludtam. Szerettem az álmom hosszát összehasonlítani az alvás idejével. Sokszor úgy tűnt, hogy csak egy pillanatra szenderedtem el, de tévedtem. Máskor az álmaim végtelennek tűntek, de aztán anyám felvilágosított, hogy azt a pár percet aludtam csak át, amíg a mama házáig nem értünk a szomszédos faluban. Imádtam a képekkel játszani – határtalan világokat nyitottak meg – és versenyre kelni az idővel, amelynek nem volt számomra pontos kiterjedése. Hosszú és rövid. Csak ezzel a két szóval voltam képes leírni. Nem volt nekem még világos a perc és az óra fogalma.

Mindig felébredtem, amikor megérkeztünk. Mintha a motor hangja ringatott volna el. Amint apa elfordította a kulcsot, hogy kikapcsolja, a szemem is kinyílt.

* * *

Aznap reggel azonban üvöltés rázott fel.

Anyám kiabált apámmal.

Amikor észrevette, hogy nézem őket, elhallgatott és mosolyogva kérdezte, mintha nem is értené, amit mond: „Jól aludtál?”

Néha úgy szólt hozzám, ahogy én beszéltem kisgyerekként. Belementem a játékba, pedig akkor már nevetségesnek találtam.

– Éhes!

– Tudtam ám! Tessék, itt a szendvicsed. Te is kérsz egyet, édesem?

Apám nem válaszolt. Az utat figyelte, keze a kormányon. Kerestem a szemét a visszapillantóban, de nem találtam. Dühös volt és komor, mintha az ég egy pillanat alatt beborult volna.

Ilyenkor megpróbáltam újra elaludni, de sosem ment. Kibírhatatlan súly telepedett az autóra. A csend terhessé vált. Minden szó oda nem illővé. Anyám képes volt egyik pillanatról a másikra a szomorúság fátylát borítani mindannyiunkra. Legszívesebben letéptem volna magamról a biztonsági övet, hogy kiszálljak és elszaladjak. Kínzó érzés volt, hogy képtelen voltam megmozdulni. Jobb híján elmerültem a szendvicsemben, és a lehető leglassabban rágtam a falatokat. Legalább elfoglaltam magam, ha már sehogyan sem akart álom jönni a szememre. Az olyannyira szeretett kenyérbél felszívta a nyálamat, és erőltetnem kellett a nyelést, hogy lecsússzon a torkomon. A sós sonka csípte a nyelvem. A kenyérkéreg roppanva adta meg magát a záródó fogaknak.

Nem kérdeztem magamtól, hogy anya miért kiabál. Először is, megtanultam, hogy sose mondaná el nekem az igazságot. Ő már csak ilyen volt: igyekezett elhallgatni előlem mindent, ami a gondtalanságomat veszélyeztette. Aztán már nem is érdekelt. A szüleim közti ordibálások megszokottá váltak számomra, annyi veszekedésnek voltam tanúja. Még ha anyám igyekezett is leplezni a feszült pillanatokat.

Ösztönösen mindig apát védtem.

Ugyanazt az igazságtalanságot fedeztem fel anyámban, amikor apámmal veszekedett, mint amivel engem korholt. Az önhittséget, hogy igaza van.

Ki nem állhattam.

Apu mindig falhoz lett állítva. Túl kicsi voltam megérteni, hogy tényleg az ő hibája-e. Egyszerűbb volt egyből az ő pártját fogni, hisz hasonlónak tűnt a helyzete az enyémhez, amikor szidást kaptam. Ritkán emelte fel a hangját, viszont nem tudta elfedni a haragját, ami távolította anyámtól és közelítette hozzám.

Anya ordításától hajszolva léptünk szövetségre.

Ez pedig az évekkel csak erősödött.

Aznap reggel is az ő pártján voltam. Hiába hízelgett nekem anyám azzal a szendviccsel.

– Tudod, hogy ma elviszünk téged arra a helyre, ahol összeházasodtunk? Gyönyörű hely, meglátod. Annyira romantikus. Apa, meséld el Vivìnek a Santi Quattro Coronati történetét! Én nem emlékszem rá.

– Később.

– Pff, később, mindig később. Halogatni, azt tudsz.

De én megértettem, hogy apu nem halogat. Gyerekes elszántsággal mondott nemet az utasításra. Nem számított, hogy anya mosolyogva kérte. Abban a pillanatban rá kellett olvasnia egy bűnt, ami az engem felriasztó ordításból még benne ragadt.

Csendben maradtunk az út hátralevő részében. Anya a magazinjait olvasta, apa a vezetésre összpontosított, és csak néha emelte fel a tekintetét, hogy meglesse, mit csinálok épp.

Türelmesen vártam, hogy Rómába érjünk. Nem néztem rájuk, amíg oda nem értünk.

Onnan tudtam, hogy megérkeztünk, hogy az út beszűkült, és a házak egyre inkább eltakarták a kilátást a tájra. Apu lassabban vezetett, többször megállt a lámpáknál, dugóban, kanyaroknál.

Ő és anya újból szóba álltak egymással, hogy eldöntsék, merre haladjanak. Egyszerű és gyakorlatias információcserék voltak ugyan, de én tudtam, hogy így közeledtek a békekötéshez. Anyám idővel meg-megsimogatta. Ezeket a pillanatokat gyűlöltem a legjobban. Nem értettem, hogy mi értelme a veszekedésnek, ha utána mindent ugyanúgy folytatnak. Nem értettem, apa miért tesz úgy, mintha nem emlékezne rá, hogy leüvöltötték a fejét, anya pedig miért válik megint kedvessé vele anélkül, hogy letudta volna számára a büntetést. Velem nem így működött. Mielőtt ölelést és kedves szavakat kaptam volna ismét, el kellett gondolkodnom magamra hagyva, tévé nélkül… számomra nem adatott meg, hogy megússzam a büntetést. Számukra igen.

Ezt mélyen igazságtalannak tartottam.

Sosem fogadtam el, ahogy a szüleim feloldatnak a bűneik alól. Sosem értettem, mit jelent a megbocsátás, főleg úgy, hogy folyton ismétlődik és elévül. Mint ahogy köztük is.

Talán ezért nem voltam soha szerelmes sem. Nem bírtam elviselni, hogy megbocsátják a tévedéseimet.

Ha apa hibázott azon a reggelen az autóban – és minden más alkalommal, amikor szemrehányást kapott anyától –, valamit tennie kellett volna cserébe azért, hogy újból kiérdemelje a kedvességet. Nem fogadtam el az erőfeszítés hiányát.

A bazilika előtt kiszélesedő úton parkoltunk le. Kiszálltunk és beleszagoltunk a csípős levegőbe. Tűzött a nap, de a levegő még fagyos volt.

– Vivì, tudod-e, hogy aznap te is velünk voltál?

– Akkor miért nem látszom egyszer sem az esküvői videón?

Anya és apa egymásra néztek és mosolyogtak. Dühített. Úgy éreztem magam, mint akit kihagynak valamiből.

– Mert a hasamban voltál!

Az arcom felragyogott. Megszorítottam a szüleim kezét, és azt kiáltottam:

– Ezek szerint már akkor egy család voltunk!

Odáig voltam a család gondolatától. Az én kis világom volt, benne mindenki a maga szerepével, amit a házunk falai között töltött be. Az volt az érzésem, a falak között ráhatásom van a dolgokra és a kimenetelüket is előre látom. Én, anyám, apám, a nagymama, mindannyiunknak megvolt a helye és a feladata. Nekem nőnöm kellett, anyámnak szeretnie apámat és a gondomat viselnie, neki dolgoznia és pihennie, a mamának meg velem kellett lennie, amikor nekik más dolguk akadt.

Én ezt tudtam, és nekem ez elég volt. Nem tűrtem a programváltozást.