A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Conn Iggulden: The Gates of Athens (Michael Joseph, Penguin Random

House UK, 2020)

Copyright © Conn Iggulden, 2020

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2022

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Szerkesztő: Rózsa Judit

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-357-6

Elektronikus verzió v1.0

Simon Broome-nak, a nagyszerű tanítónak

Zokogó hangon hozzám szárnyas szavakat szólt.

HOMÉROSZ

Hozz hát egy kancsóval: az eszem’

Hadd áztatom meg s mondok egy okost!

ARISZTOPHANÉSZ{1}

ÓGÖRÖG SZAVAK ÉS KIFEJEZÉSEK JELENTÉSE

Katonai szakszavak

arkhón: vezér, vezető

episztatai: a phalanx második sora, a protosztatai mögött

episztatész: az athéni népgyűlés elnöke

keleusztész: a három evezősoros hadihajó tisztje

phalanx: a nehézfegyverzetű gyalogság egysége

protosztatai: a phalanx első sora, az episztatai előtt

sztratégosz: tábornok, parancsnok

trierarkhosz: a három evezősoros triérész parancsnoka

Helyek és helységek

Agora: nyitott terület, piac

Areioszpagosz: Arész sziklája. Bíróságnak használt athéni domb

Eretria: euboiai görög város

Kerameikosz: az athéni fazekasok negyede

Marathón: az édeskömény mezeje Attika keleti partján

Plataiai: boiótiai görög város

Pnüx: domb. Jelentése: „zsúfolt”. Az Areioszpagosz üléseinek helye

Szalamisz: sziget Athén előtt

Szereplők

Agariszté: Xanthipposz felesége

Ariphrón: Xanthipposz és Agariszté első fia

Ariszteidész: hadvezér, Kr. e. 489-ben arkhón

Elena (Helené): Xanthipposz és Agariszté lánya (Az ókori források sohasem említik név szerint.)

Epikleosz: Xanthipposz barátja

Héraklész: erejéről híres mitológiai hős

Kimón: Miltiadész fia

Kleiszthenész: athéni törvényhozó

Miltiadész: hadvezér, Kimón apja

Periklész: Xanthipposz és Agariszté fia

Pheidippidész: a marathóni futó

Themisztoklész: Kr. e. 493-ban arkhón

Xanthipposz: hadvezér, Agariszté férje

Xerxész: Perzsia királya

Egyéb

Pallasz Athéné: Athén isteni patrónája, istennő

eupatridák: Athén örökletes arisztokráciája

Az athéni tíz törzs

Erekhteisz

Aigeisz

Pandionisz

Leóntisz

Akamantisz

Oineisz

Kekropisz

Hippothontisz

Aiantisz

Antiokhisz

ELŐSZÓ

A levegőt úgy átitatta a hegyi rétek virágpora, mint valamilyen parfüm vagy a napon főtt lenolajkence. Állatok lihegtek az árnyékban. Szúrós szamárfű és királydinnye burjánzott a pőre sziklák között, amelyek annyira áttüzesedtek, hogy meg nem pihenhetett rajtuk élő. Tücskök daloltak a kövekkel dacoló fenyőfák ágain.

Ebben a csöndben, amely vén volt, akár a hegyek, váratlanul felhangzott a zene. Kezdetben vékony húr volt, azután rezes harsogássá vastagodott, énekhangokkal elegyest. Gyíkok iszkoltak szem elől, amikor a király táncosai fölértek a gerincre. A levegő is reszketett a cintányérok, sípok és dobok lármájától. A táncosnők a parancsnak engedelmeskedve megálltak zihálva, verejtékben ázva.

A király előreléptetett a csődörén. A mozdulatban, amellyel leszállt a nyeregből, még érzett a fiatalkori kecsesség nyoma. Dareiosz odadobta a gyeplőt egy rabszolgának, mielőtt felkapaszkodott egy hatalmas, lapos kőre, amelyről betekintette a síkságot. Ebből a magasságból láthatta a föld sebeit, a háború és a tűz nyomait. Elkomorodott, megrendítette, hogy egyszerre milyen távoli és közeli a múlt. Harminc éve ugyanezen a helyen állt. Abban a pillanatban úgy rémlett, csak egyet kellene lépnie, hogy ismét ott lehessen az apja mellett, amikor még előtte volt az élet.

Szardeisz városából csak romok maradtak. A lángok rég kihunytak, bár amikor gyenge szél kerekedett, Dareiosz érezte benne az üszköt, az égett téglák vagy az illatszerek, vagy a bomlás szagát. Emberek is voltak a messzeségben, Dareiosz látta a tüzek szikráit, amelyekből vékony füstpántlikák göndörödtek. Bizonyára elmenekültek a tűzvész elől, akkor tértek csak vissza, amikor kialudtak a lángok. Vagy csak fosztogatni akarnak, aranygyöngyökké olvadt pénzek után kutatnak a romok között.

Egy város halotti máglyája mindig megrázó. Ezen a napon, a távolból és a magasból nehéz volt elképzelni, hogy egész utcák, parkok és kerületek váltak a lángok martalékává. A nagy fal őrtornyai ledőltek, kőhalommá váltak. Jól látszottak a faltól elvezető utak is. A családok sötéten kanyargó, pernyés-kormos ösvényeket tapostak, olyanokat, mint az erek egy öregember karján. Itt hamarosan cserkelni fog a dögvész. Vezető nélkül az élőket nem érdeklik a holtak. Elsietnek a légy lepte hullák mellett, hogy ne is lássák őket.

A Nagykirály nem rándult meg, nem is csóválta a fejét a gondolatra. Látott már halált, sokat. Munkásainak, mielőtt elkezdenék az újjáépítést, előbb a városfalon kívül el kell temetniük sekély, hatalmas gödrökbe a holtakat.

Dareiosz megfordult, a fiát kereste, hogy megoszthassa vele a gondolatait. Xerxész az első soroknál valamivel hátrébb, az egyik lábát maga alá húzva egyensúlyozott egy fiatal elefántbika vállán. Dareiosz észrevette, hogy a fiú másra figyel, talán a legújabb kedvencére. Xerxész mindig talált valamilyen jószágot, hogy beidomíthassa a maga szórakoztatására. A legújabb egy tücsök volt, az előtt meg egy apró, kék gyík, amely a két mellső lábaiba tudta fogni a falatot. A Nagykirálynak sose volt szüksége ilyesmire. Aggódott, hogy a fiút nem érdekli eléggé a birodalom, amelyet örökölni fog. Sóhajtott. Rengeteg gondja van egy apának.

Intésére a királyi menet megtorpant. Nagy megkönnyebbülés volt, miután egész délelőtt kapaszkodtak hegynek fölfelé. Hatvanezren sorakoztak a király mögött, olyan hosszú menetben, amelynek nem látszott a vége. Dareiosz háborúzni jött, de csak hamut talált.

A sereg élén haladó táncosnők is pihentek, reszketve a kimerültségtől. Reggel az egyik csak úgy összeesett, és önkívületben sikoltozott, amíg a szekerek és az emberek agyon nem tiporták. Csak a királyi elefántok kerülték ki a megtört testű lányt, mert ők finnyásan megválogatták, mit tapossanak el.

Dareiosz tudta, hogy fölösleges lenne figyelmeztetni az udvarmesterét. Látta Ásár enyhén vörösödő, gyászos arcán, mennyire szégyelli magát. A táncosok mesternője bizonyosan korbácsot kap ma este, sőt talán egy fához kötözik, és itt hagyják az oroszlánoknak meg a farkasoknak. A többiek okulnak a sorsából, és megtanulják, hogy tilos csalódást okozniuk a Nagykirálynak, aki így megtisztelte őket.

Dareiosz már nem volt a régi, energikus ifjú harcos. Miközben azt nézte, miként másszon le a szikláról, akkorát nyilallt a csípője meg a keresztcsontja, hogy kis híján felszisszent. Volt idő, amikor leszökkent volna, élvezve az erejét. Szerencsére a szolgák tudták a dolgukat, és hágcsót hoztak a nézelődő királynak. Dareiosz azon ereszkedett alá, olyan egyenesen, akár a nád, zavartalan nyugalommal.

Xerxész gyanakodva kémlelte közeledő apját, és azon töprengett, megbüntetik-e valami olyasmiért, amit egyedül a király vehetett észre vagy tarthatott fontosnak. A selyempárnán ülő fiú egyetlen sarut és arannyal kivert bőrszoknyát viselt. Csupasz mellkasa eleven emlékeztető volt az ifjúságra, még jobban elrontva Dareiosz kedvét.

A szolgák szárított levendulát és mirtuszt hintettek a poros ösvényre, amelyen a Nagykirály haladt a fia felé. Sértette Dareioszt, hogy kénytelen fölfelé nézni, de Xerxész mintha odafagyott volna az elefántjához. A hatalmas fiatal bika oldalra fordította a fejét, hogy lássa a mellette álló embert. A fiú is, az állat is a kamaszkorban járt. Dareiosz egy intéssel elküldte a virágszórókat. Csak a szeme sarkából érzékelte őket, amint várják, hogy ismét beillatosíthassák a port a világot rengető talpak alatt.

– Gyere le onnan, Xerxész! – parancsolta halkan a Nagykirály.

Fia bólintott, és kinyújtotta a kezét, hogy az elefánt lássa. Az ormány meggörbült, Xerxész rálépett az izmos nyúlványra, amely egy tökéletesen sima mozdulattal letette a földre. A fiú láthatólag büszke volt a mutatványra. Dareiosz nem reagált. Az ilyesmi jobban illik a piacokra vagy a favágók táborához. Átkarolta a fiú vállát, és odavezette, ahol Xerxésznek kellett volna várnia a földön állva a királyt. Rátette a kezét az átmelegedett sziklára.

– Látod azt a várost? – kérdezte. – Sötét a hamutól.

Xerxész tüntetően meresztette a szemét. Bólintott, bár továbbra sem hajtott térdet, és Dareiosz rájött, hogy büszke erre az ifjúra, aki bizonyosan az örökébe lép, ha Ahura Mazdá, a Bölcs Úr engedi. Nem jó túlságosan bizonyosnak lenni a jövőben, sem fennhangon, sem a legtitkosabb gondolatainkban, mert a Fény Ura mindent hall.

– Az ott Szardeisz, ennek a tartománynak a fővárosa – mondta a király. – Vagy az volt. Kifosztotta és felgyújtotta egy ellenség a fenséges templomot is, amely kétezer éve állt. Ezért hoztam ilyen sok katonát, Xerxész. Holnapra minden otthon és templom az alapokig megtisztul. Mindent újjáépítünk.

– Ki merészelné megtámadni az egyik városunkat? – kérdezte Xerxész.

– Athéni férfiak, eretriai férfiak – felelte az apja. – Görögök. Azt hittem… tíz-egynéhány éve küldtek követeket, a barátságunkat kérték. Azt hittem, hajlandóak a választottaim – a legszeretettebb alattvalóim – közé tartozni. Adtak földet és vizet a kormányzómnak, aztán hazamentek, túl a tengeren. Bevallom, utána szinte nem is gondoltam rájuk.

Elmosolyodott, és megpróbálta felborzolni a fia haját. Nem mutatta, mennyire bántja, amikor Xerxész elhúzódik.

– Ez itt a világ vége, Xerxész. A tenger két napra sincsen, és túl a tengeren olyan földek vannak, amelyek sose ismerték törvényeink áldását, katonáinkat. – Széles karmozdulattal átfogta a síkságot. – Itt én uralkodok a rabszolgapiacoktól az aranybányákig mindenütt. Enyém minden edény és kehely, minden érme, gerenda és gyermek. Ám nagyon messze vagyunk a civilizációtól, az ország szívétől. Talán túl szelíd voltam hozzájuk, túlságosan megbocsátó. Túl könnyen megbízok az emberekben. Mindig ez volt a gyengém.

Látta, hogy a fia kényelmetlenül feszeng, és elmosolyodott.

– Senki se mondhatja rám, hogy nem vagyok becsületes, Xerxész. Képes vagy elfogadni ezt? Ha én a szavamat adom, meg is tartom, még ha össze is dől a világ. Ha megbocsátok egy ellenségnek, ha úgy fogadom a házamban, mint a gyermekemet, tudni fogja, hogy már nem haragszom rá. Még a görögök is tudják. Ordíthatnak és harcolhatnak, de azoknak, akik férfiak, akik hajlandóak félretenni a büszkeségüket, vizet és földet hozni nekem, azoknak én mindig egy megbocsátó isten leszek.

– De miért? Miért bocsátanál meg azoknak, akik ezt művelték? Azoknak, akik felégették Szardeiszt?

Dareiosz közelebb hajolt hozzá. Noha száz szolga és rabszolga leste minden szavát, noha két, antimonnal körülfestett szemű, meztelen nő leste az elefántja hátára szíjazott, függönyös palankinból, ebben a pillanatban csak ő volt a világon, meg az örököse.

– Xerxész, most úgy beszélek, mint király. Hallgass rám. Azért nem szegem meg a szavam, mert ha egy férfi hadba száll velem, azt akarom, hogy aggodalommal kémlelje szövetségeseit, és még a csata hevében is azon töprengjen, nem fogják-e cserben hagyni. Azt akarom, hogy tudja, úgy tudja, mint a tulajdon nevét, hogy ha megadja magát nekem, ha nyelvével ízleli a föld porát, és a tenyeréből kínál nekem vizet, úgy fogom tisztelni, mint szövetségesemet, amíg világ a világ, harag és bosszúvágy nélkül, mert élő példája lesz irgalmasságomnak. Megérted ezt?

Xerxész alig észrevehetően rázta a fejét. Behunyta a szemét, mert feltámadt a szél, kissé enyhítve a rekkenő forróságot. Aztán a békének és a csöndnek abban az egyetlen pillanatában felnyílt a szeme, és úgy ragyogott, hogy mosolyt csalt vele a király arcára.

– Mindet gyengíti a beléd vetett bizalom… – mondta Xerxész már-már ámulattal. – Ez azt jelenti, hogy ha mi közeledünk, a testvér testvér ellen, a barátok egymás ellen fordulnak. De az ára, apám! Nem árt a becsületednek? Elveszíted a bosszút. Nem túl magas ár ez érte?

– Nem. Birodalmamat negyven nép alkotja – Média, Asszíria, Lüdia, India – amelyeket az isten kötött egybe. Olyanok ők, mint az apróhalak az óceánban, mindnyájan az én trónom, az én koronám alattvalói. Ha csaló lennék, hazug, sokkal keményebben harcoltak volna, hogy távol tartsanak. Ám vezetőik palotákat, földeket kaptak. Csöndes perceikben talán nem is úgy érzik, mintha meghódították volna őket.

– Pedig behódoltak – mondta Xerxész.

Az apja bólintott.

– Igen. Akárcsak ezek a városok, az úgynevezett ión szövetség. Görög ősapáikra tekintenek, nem ránk. Talán azt gondolták, túl messze vagyok, nem érdekel, mi történik a nyugati tenger partján. Athénhoz fordultak, hogy segítse árulásukat, és azok a görög ringyók elküldték Eretriából hajóikat és hoplita katonáikat, hogy portyázzanak ezen a földön, gyilkolják és rettegésben tartsák a népeket, amelyek az enyéim. Már arról beszélnek, hogy le kell vetni az igát, amelybe én hajtottam őket, szabadulni kell uralmunk „gyalázatától”.

Elnevette magát, ám igen kevés derű volt a nevetésében, és a szemöldöke változatlanul sötét árnyékot vetett a szemére.

– Helyőrségem elpusztításakor a görögök felgyújtották Szardeisz házainak nádfedelét. A szélvészgyorsan terjedő tűz mindent fölemésztett, még Kübelé, a Nagy Istenanya templomát is. Ezt nehéz megbocsátani.

Egy darabig csak állt, és nézett a messzeségbe. Fia nem merte fölrezzenteni a gondolataiból, és ezúttal nem berzenkedett, amikor a király ismét a vállára tette a kezét.

– Egy évad alatt újjáépítek itt. A seregek, amelyeket hoztam, elfoglalják ennek a ión szövetségnek az összes kis- és nagyvárosát, és büntetni fognak úgy, ahogyan jónak tartom. Levágják a férfiak kezét, hogy soha többé ne foghassanak kardot vagy lándzsát. A legszebb gyermekek a mi rabszolgapiacainkra kerülnek. Az öregeket a tűznek adják. Néha elgondolom, hogy ez a maga módján kegyelem azoknak, akiket csak nyomasztott volna a vének terhe. Látod? Még haragom kohójában is lehet bölcsesség. Nem vagyok zsarnok, Xerxész. Ha én mozdulok, ha a hegyek mozdulnak, erősebben reng a föld, mint ezer király talpa alatt. Te is ilyen leszel, ha én már nem leszek. Minden ember rabszolga, és minden király a mi rabszolgánk.

Fia arca kigyúlt a gyönyörűségtől. Xerxész megérintette a bal kezével a vállán nyugvó kéz ujjait. Apja bölcsessége hihetetlenül gazdag és hatalmas birodalmat épített. Valóban úgy volt, ahogyan mondta: a világ meghajolt előttük. Xerxész most kész volt elhinni, hogy még az eső is engedelmeskedik a király parancsának.

– És mi lett a görögökkel, apám?

– Visszatértek a hajóikhoz nagy naivan. Elvégre lemészárolták a helyőrségeimet. Azt hiszik, hogy elvégezték a munkát. Pedig tévednek. A munka még csak most kezdődik! Találkozok még velük, amint végeztem itt.

Hátranézett felsorakozott testőrségére. Tűzött fehér kabátjukban szörnyű melegük lehetett, de azért olyan mozdulatlanul álltak, akár a kőszobrok. Tábornokuk arra az egyetlen pillantásra előrelépett, hasra vágta magát, és fektében a szeme elé tartotta a kezét, mintha megvakult volna. Mire felállt, beolajozott páncélja teleragadt porral, és így már inkább látszott háborúba tartó katonának, mint piperkőcnek. Dareiosz ezt jó előjelnek tartotta.

– Hozd ide az íjamat, Datisz tábornok.

Az uralkodói fegyvert pillanatok alatt kicsatolták a tokjából, és felhúrozták. Dareiosz közben a kezét kinyújtva várakozott. Az íj majdnem olyan magas volt, mint ő. A tenyerében mérlegelte a súlyát. Az aranylemezzel burkolt markolat fénylett az olajtól a napsütésben.

– Vesszőt – parancsolta a király.

Ráillesztett egy nyilat a fonott húrra, és olyan könnyedén meghúzta, amire csak a gyerekkora óta a mindennapos gyakorláshoz szokott ember képes. Karján, vállában és mellén feszültek az izmok. A vessző végtelennek tűnő ideig szállt a hegyeket felváltó síkság fölött.

Xerxész hallotta az apja mormolását:

– Legyen ez a vessző az én fogadalmam. Isten, engedd, hogy azzal a büntetéssel sújtsam az athéniakat, amelyet megérdemelnek.

Visszaadta Datisznak az íjat, aztán magához intette a pohárnokát. Bár a karcsú ifjú húsz éve szolgálta a királyt, ami tekintéllyel ruházta fel az aranyudvarban, ura hangulatát megérezve habozás nélkül lehasalt a porba.

– Misár, mostantól új feladatot kapsz. Kelj föl, és fogadd el a kezemből.

Az eunuch sima mozdulattal fölegyenesedett, és a szemét lesütve állt apa és fia előtt. Selyemruháján, amelynek nem tett jót a poros út, nagy foltokban ütött át az izzadság. Xerxész fintorgott. Az igénytelenségre nincs mentség akkor, ha vannak rabszolgák, akik naponta annyiszor készítenek fürdőt és öltöztetik tisztába urukat, ahányszor a férfiember megkívánja. Már ha Misár még férfinak nevezhető. Xerxész egyszer lefogatta az őrökkel, hogy megvizsgálhassa a régi sebhelyet, és az összeaszott zacskót, amely sötét volt, akár a zúzódás. Misár akkor úgy sírt, mint egy asszony. Különös; valaki rabszolga létére felfogja, hogy az élete nem az övé, mégis elvárja, hogy megtarthassa a méltóság látszatát, mintha a két keze munkájával szerezte volna! A herceg szerint az apja, talán a hosszú együttélés miatt, túl sokat engedett meg némely szolgáinak. Ha eljön az ideje, ő nem követi el ezt a hibát. Ettől a gondolattól mosolyognia kellett.

– Misár – folytatta a király –, minden este oda kell jönnöd hozzám, amikor leülök vacsorázni. Félbeszakíthatsz, nem kell büntetéstől tartanod. Azt mondod majd: „Uram, emlékezz az athéniakra.” Megértetted, amit mondtam?

A pohárnok rabszolga bólintott, bár annyira reszketett, hogy Xerxész azt hitte, mindjárt rosszul lesz. Misár is látta Szardeisz sötét romjait, és nem tudta, hogyan reagál majd a király. Az izzadság fénylő csíkban csordult le a homlokáról a festett szája melletti barázdába.

– Én… igen… megértettem, felség. Úgy lesz, ahogyan parancsolod.

– Valóban úgy lesz, Misár. Ha megfeledkezel róla, kitépetem azt a mézes nyelvedet. Most pedig távozz, és vegyél tiszta ruhát. Ez a selyem már csak arra jó, hogy a tűzre vessék.

Az eunuch meghajolt, majd elhátrált, egyfolytában hajbókolva. Xerxész várakozva figyelte az apját. Most meglátta benne a farkast, a nemzetek pusztítóját.

– Így nem felejtem el az adósságot, amellyel az athéniaknak tartozom, fiam – szólt a király. – Addig nem, amíg nem törlesztem ezerszeresen. Az egy kicsi, szétszórt nép. Hajókat vásárolok a föníciaiaktól, és iderendelem néhány lusta nyugati helyőrségemet. Túl sok itt a palotatiszt, Xerxész, akik meghíztak és elpuhultak a könnyű életben. Egy kis háborúzás csak jót tesz nekik. Talán azt is láthatom, hogyan viselik Halhatatlanjaim a nyílt tengert. Mulattatna, ha az ilyen Datisz-féle főtisztek kihánynák a reggelijüket a hajóból!

Ez a gondolat megnevettette. Kezdett múlni a rosszkedve. A fiához fordult. Xerxésznek sikerült megállnia, hogy össze ne ránduljon.

– Most pedig hozasd ide a lovadat. Ha leérünk a síkságra, a felderítőkkel fogsz lovagolni.

– Én inkább…

– Ez a kívánságom, Xerxész – mondta halkan az apa.

A fiú azonnal bólintott.

– Igenis.

Miután ezt így elrendezte, a király mosolygott.

– Helyes. Az embereknek látniuk kell lovon. Ha lemegy a nap, elvárlak a tisztjeimnek tartott lakomán. Tábornokaim és én kiterveljük, miként büntessük ezeket a ión városokat, amelyek előttünk kushadnak.

Xerxész ismét bólintott. Azt remélte, lesz egy kis ideje, amelyben nem az apja írja elő minden lépését elalvás előtt. De az engedelmesség előbb-utóbb elnyeri a jutalmát. Habár nem tudott elképzelni egy olyan világot, amelyben nincs jelen az ő szeretett apja, egy napon az övé lesz a birodalom. Akkor az ő parancsa fordítja vissza a felhőket vagy sötétíti el a napot az apja emlékére. Kellemes gondolat volt.

ELSŐ RÉSZ

KR. E. 490

1

Xanthipposz mozdulatlanul állt, miközben utasításokat mormolt a három rabszolgának. Azok csak bólogatással válaszoltak, mert egyedül a munkájuk érdekelte őket. Mindhárman a felesége gyerekkora óta szolgálták az asszony családját. Maga se tudta, miről jutott az eszébe, hogy minden spártainak hét rabszolgája van, akiknek csak az a dolga, hogy felkészítsék urukat a háborúra. Talán az athéniak hatékonyabbak. Nem mosolygott, nem is mondta ki, mire gondolt. Türelmetlen volt, nyughatatlan. Betöltötte a harmincnyolcat, és tisztában volt vele, hogy meghalhat ezen a napon.

Nem hallotta a város moraját, noha bizonyára nem csendesült. A felesége olaj- és fügefaligetekkel koszorúzott háza óriási volt. A szoba, ahol Xanthipposz várta, hogy fölfegyverezzék, pontosan a ház közepére esett, távol a külső falaktól, amelyek egy erődnek is a becsületére váltak volna. A helyiség közepén fehér oszlopok alkottak kört, amelyből föl lehetett látni a kék égre. Itt béke volt, távol a háború zűrzavarától és rémületétől. A kapu az eleusziszi útra nyílt, északnyugatra Athén központjától.

Xanthipposz ordításra ébredt a sötétben, jóval napkelte előtt. A házból küldöncöket futtattak az Agorára, az athéni tíz törzset jelképező héroszok bronzszobraihoz. Az Areioszpagosz, a Vének Tanácsa finom papiruszlapokat tűzetett minden szobor alá. Fáklyás rabszolgák várták, hogy szükség esetén világítsanak. Szólítottak minden törzset, az összes démoszt a városban és a környező földeken. Közös félelmük valóra vált.

Xanthipposz felnyögött, amikor a szolgák a helyére nyomták a lábszárvédőt, amelyet olyanra kalapáltak, hogy pontosan illeszkedjék a viselője térdére meg a sípcsontjára. Nem kellett hozzá sem szíj, sem fűző, a fém természetes ruganyossága tartotta. Ragyogott, mintha aranyból lenne, mert ugyanazzal az áldott olajjal dörgölték be, amelyet Xanthipposz izmaiba masszíroztak.

– Várjatok csak – mondta.

A rabszolgák hátraléptek, amíg a sztratégosz kipróbált egy alacsony támadóállást. A lábszárvédő a helyén maradt. Xanthipposz elégedetten bólintott. Mikor fölegyenesedett, az egyik ember ráadott egy rövid, fehér vászonkötényt, amely szabadon hagyta a combokat. Mert egy dolog meztelenül futni vagy edzeni a rekkenő nyárban, de a csata, az más. Xanthipposz az apjától tanulta meg, milyen hasznos lehet egy rongydarab, ha az embernek a szemébe folyik a vér vagy a verejték.

A szolgák fölemelték a mellvértet, hogy ráadják derékig meztelen urukra. A vért vastag, erős bélése fehérített vászonból készült, a külseje nehéz bronzpikkelyekből állt. Érezni fogja a súlyát minden egyes lépésnél, amellyel távolodik a várostól. De akármennyire nehéz és akármilyen sokba került, ez a háború irhája. Más sztratégoszok jobban kedvelték az összefüggő bronz- vagy bőrvértet, ám Xanthipposz utálta, ha korlátozzák. Látott egyszer egy embert, akinek le kellett tennie a mellvértjét, hogy megköthesse a saruja szíját. Olyan tehetetlen volt, mint a szárazra vetett hal. Viszont ő ebben a pikkelypáncélban legyőzhetetlennek érezte magát. A lábszárvédőhöz hasonlóan a mellvért is mesterkovács remeke volt. A bronz meleg fém, jólesik a bőrnek. Ebben a vértben minden tetszett neki.

Bólogatott és dünnyögött, miközben a vértet fölerősítették két szíjjal a vállára, és átkötötték a szoros övvel. Két kisebb lemez – a két szárny – takarta az ágyékát, és védte a nagy ereket a combja tövén. Ha fölemeli a pajzsát, az ellenség csak a bronz lábszárvédőt, a kerek pajzsot és a sisakot látja. Egy aranyembert. Jó gondolat volt. Ökölbe szorította, majd ellazította az ujjait, körözött a karjával, hogy ellazuljanak a vállizmai, és megállapította, hogy a karja akadálytalanul mozog.

A szolgák felkötötték a lábára a szegekkel kivert sarut. Xanthipposz még egy vászonkendőt kötött a szeme fölé, hogy felszívja az izzadságot, és kipárnázza a súlyos sisakot. A szíve gyorsabban vert, amikor az újabb rabszolgacsoport behozta a hoplita fegyvereket. Ezeket nem a felesége családjának, azoknak az Alkmaiónidáknak a pénzéből vásárolták, akik Homérosz Iliászának kalandorait tisztelték az őseik között. Nem, ezeknek a karcolásain, horpadásain, de még az orrvédő rézzel forrasztott javításán is látszott a sokéves használat. Fegyverzetének minden egyes darabja megmentette már valamikor az életét, és Xanthipposz azzal a büszke szeretettel nézte őket, amellyel megpaskoljuk a kedvenc kutyánk fejét.

– Hol a pajzsom? – kérdezte.

A hoplón pajzs hiányzott. A kérdezettek a legrangosabb társukra sandítottak, hogy válaszoljon ő. Maniasz meghajolt, mielőtt felelt volna, a mai napon a szokottnál is komolyabban.

– Az úrnő kérte, hogy ő mutathassa meg.

– Értem. Agariszté átfestette.

Nem éppen kérdés volt, de Maniasz azért bólintott, elvörösödve a ház urának fagyos pillantásától. Maniasz az úrnő egész életében az Alkmaiónidákat szolgálta különböző beosztásokban, és olyan szenvedélyesen hűséges volt úrnőjéhez, amennyire csak az lehet, aki a nyakában lovagoltatta a kicsi Agarisztét. Ám abban a pillanatban néma egyetértés született a két férfi között, noha az egyik a gazda volt, a másik meg csak rabszolga.

Xanthipposz nem szólt többet, de sütött belőle a harag, amitől a rabszolgák ügyetlenekké váltak. Ellenőrizte a lándzsát, hogy nincsenek-e hosszanti repedések a nyelén. Nem voltak. Hirtelen ötlettel intett az embereknek, hogy húzódjanak hátrább, és pörgetni kezdte a feje és a törzse körül a hatalmas fegyvert. A lándzsa énekelt. Másfélszer olyan hosszú volt, mint a gazdája, vaslevél hegyét tökéletesen ellensúlyozta a másik végén a bronztövis – a gyíkölő, ahogyan az ifjonc hopliták hívták. Jólesett forgatni a makedóniai kőrisből faragott nyelet. Érezte rajta a szerszámok nyomát, a fát megmunkáló öreg kézművesek izzadságát. Xanthipposz embereket ölt meg ezzel a lándzsával. Épp a megfelelő helyen volt az ő markában.

Végighúzta a kezét a sisak lószőr forgóján. Pornak semmi nyoma, a sörte új volt, szépen nyírott. Elégedetten a lábához tette a sisakot, aztán kivonta a kardját, és ellenőrizte, hibátlan-e a vaspenge. Vannak dolgok, amelyeket nem lehet a rabszolgákra bízni, legyenek bármilyen tapasztaltak. A kardra lelkiismeretesen gondot viseltek azóta, hogy Xanthipposz utoljára vonta ki a város védelmében. Ez is fénylett az olajtól, amely távol tartotta a rozsda makacs fekete pöttyeit. A rabszolgák felcsatolták az úr derekára a kardövet. Xanthipposz kezdte súlyosabbnak érezni magát, mintha csak vasból lenne.

A napfényes szoba mögötti árnyas oszlopsorból kijött Agariszté. Vékonysága ellenére ő hozta a pajzsot, a fegyverzet legnehezebb és legfontosabb darabját. Fehér vászon fedte a bronzkorongot, de Xanthipposz így is sejtette, mi lesz rajta.

– Távozzatok! – szólt halkan az asszony.

A rabszolgák engedelmesen eltűntek a homályban. Tudták, hogy az úrnő parancsát teljesíteni kell, végül is ez az ő háza, őelőtte meg az apjáé volt. Nagybátyjának, Kleiszthenésznek kellene állnia Xanthipposz helyén, annak, aki áttervezte az athéni demokráciát, és neveket választott a tíz törzsnek. Az asszony híres családból származott, ami időnként nyomasztotta a férjét. Ám tudta, hogy Agariszté szívből megszerette őt hamvas fiatalságában, életének zöldellő tavaszán. Mikor összeházasodtak, Agariszté tizenhat éves volt, Xanthipposz harminc, épp akkor kezdett el politikával foglalkozni. Azóta eltelt nyolc év, és ha fölemelkedett, azt részben az Alkmaiónidák támogatásának köszönhette. Agariszté azonban, mivel zsenge leányként lett egy felnőtt férfi asszonya, máig tartott a férje rosszallásától. Xanthipposz tudta, hogy egyetlen haragos szava könnyeket csalhat a felesége szemébe. Ahogy most közeledett, lesírt róla a rettegés, hogy Xanthipposznak talán nem fog tetszeni, amit lát.

– Hát akkor mutasd! – mondta. A lándzsát a jobbjában tartva nyúlt bal kezével a pajzsért.

Agariszté az alsó ajkát harapdálva, szótlanul lefejtette és a kőpadlóra dobta a vásznat.

Xanthipposz valami oroszlánfélére számított attól a perctől fogva, amelyben meghallotta, hogy az asszony átfestette a pajzsát. Évek óta kínozta Agarisztét az álom, újra és újra megzavarta az éji nyugodalmát. Xanthipposz legalább tucatszor hallott minden részletet, de az álomnak nem volt semmiféle prófétai zöngéje, ő legalábbis nem hallotta. A házi békesség kedvéért úgy tett, mintha komolyan venné, bár nem hitte, hogy az istenek egy valódi látomásra méltatnák az ő csacsi kis feleségét. Inkább az gerjesztheti az álmot, hogy Agariszté aggódik őérte vagy a gyerekekért. De azért belenyilallt a balsejtelem, amiért elveszítette a régi szemet. Pedig milyen vészjóslóan meredt rá minden ellenségre, de nincsen többé, mert Agariszté megvakította.

– Nagyon szép! – mondta.

– Tetszik? Valóban? – kérdezte Agariszté, a férje pillantását keresve. – Nem. Nem is tetszik neked.

– Gyönyörű! – mondta őszintén Xanthipposz. Valóban, a festő remekelt. Csupa agyar, sörény és düh volt az oroszlán, ahogy üvöltött a pajzs közepén. Szép kép volt, Xanthipposz mégis jobban örült volna, ha a régi meredt szem őrizné.

– Álmomban oroszlánt szültem – hadarta Agariszté, hogy szavakkal töltse be a csendet. – Először azt gondoltam, a baba az. Mi más lehetett volna, amikor várandós vagyok? De aztán megláttam a pajzsodat, és arra gondoltam… hátha te vagy az oroszlán? Hátha hozzásegíthetem az én Xanomat, hogy ő legyen Athén oroszlánja?

– Nem mondhatom meg, mi az igazság, ma nem – felelte Xanthipposz.

Ez a beszélgetés többet követelt tőle, mint amennyit hajlandó volt adni ebben a pillanatban. Higgadtnak, kíméletlennek, csöndesnek kellett lennie, kezében a háború szerszámaival, csata előtt. De Agariszté nem engedett, tovább törte a férjében a jeget, aminek Xanthipposz nem mindig örült.

Körülnézett, hogy hol vannak a rabszolgák, de egyet sem látott. Pedig a közelben kellett lenniük, hogy hallják, ha szólítják őket.

– Agariszté… ami ma fog történni…

– Ó! A gyermekek! Ide kell hoznom őket, hogy elbúcsúzhassanak!

– Ne…! – Ám az asszony már el is tűnt, és Xanthipposz egyedül állt a napsütésben a kék ég alatt. A nap egyre magasabbra kúszott, és Xanthipposznak váratlanul mehetnékje lett. Majdnem kirontott a szobából, ám ekkor meghallotta a gyerekek hangját, amely úgy beléje akadt, mint a gyepűrózsa tövise.

Elöl jött a hétéves Ariphrón, mögötte hatéves húga, Elena. Úgy tipegtek be, mint a kislibák, félős áhítattal bámulva apjukat, aki úgy ragyogott az olajtól és az aranytól, akár egy élő isten. Leghátul Agariszté vezette kézen fogva a legfiatalabbat, aki ötéves volt, és majdnem elsírta magát.

Xanthipposz a padlóra tette a lándzsáját, és letérdelt.

– Gyertek hozzám, kicsinyeim. Te is, Periklész. Nincs semmi baj. Gyertek.

Futottak hozzá, nagyot koppantak a mellvérten. A szemük tágra nyílt, ahogy simogatták a bronzot.

– Meg fogod ölni a perzsákat? – kérdezte Ariphrón.

Xanthipposz ránézett az idősebb fiára, és bólintott.

– Igen. Sok perzsát. Százakat.

– Idejönnek, hogy megöljenek minket?

– Soha. Minden athéni férfi fegyverkezik, hogy szembeszálljon velük. Megbánják még a perzsák, hogy idejöttek.

Bosszúságára a lány elsírta magát. Először csak összegyűrődött az arca, aztán óbégatni, majd pedig zokogni kezdett, de valami hihetetlen hangerővel. Xanthipposz összerándult, és már bánta, hogy megengedte ezt a pillanatot.

– Ariphrón, elvihetnéd a húgodat meg az öcsédet a konyhába. Keríts nekik valamilyen gyümölcsöt, vagy ami éppen pirul a nyárson. Megtennéd?

Az elsőszülött komolyan bólintott, mint aki érti, milyen felelősséget ruháztak rá. Xanthipposz nem akadályozhatta meg az újabb ölelést, de aztán a gyerekek kimentek, Ariphrón elöl, a kicsik a nyomában.

Agariszté lehajolt, fölemelte a lándzsát. Olyan különösen nézett ki a kezében, hogy Xanthipposz sietve elvette tőle. Különös előjelből túl sok jutott máris erre a napra, a gyermeksírás csak az utolsó volt közülük. Elveszítette pajzsának szemét, és nem akarta, hogy az asszony elejtse a lándzsát, mert félt attól, amit jelenthetne. Megszorította Agariszté kezét, beszívta parfümje – a rózsából, levendulából és pézsmából kevert kenet – illatát. Fogja-e érezni vajon, hogy a saját halotti máglyáját milyen olajokkal illatosították?

– Agariszté, ha legyőznek minket…

– Ki ne mondd, Xan! Ránk hozod a bajt. Kérve kérlek!

– Ki kell mondani. Tudnom kell, megértettél-e.

– Könyörgök…

Xanthipposz azt hitte, az asszony mindjárt sarkon fordul és kirohan, amitől fölágaskodott benne az indulat. A felesége bizonyos értelemben még mindig gyerek. Olyan erősen megmarkolta a csuklóját, hogy Agariszté feljajdult.

– Ha legyőznek, és idejönnek, meg kell ölnöd a gyermekeket.

– Azt nem tehetem – suttogta a felesége.

Nem akart Xanthipposzra nézni, szinte öntudatlanul forgatta a karját, hogy szabaduljon. Ám a szorítás a csuklóján még keményebb lett, és nem enyhült, bár az asszonynak már kicsordult a könnye.

– Te vagy a ház úrnője, Agariszté, tehát megteszed. Ha nem bírod fogni a pengét, add át Maniasznak. Okvetlenül el kell mondanom, miket művelnek az elfogott gyerekekkel a perzsák? Kényszerítesz, hogy leírjam annak az iszonyatát? Fekélyek ők a világ testén, Agariszté. Láttam, mit jelent a… figyelmességük. Láttam a holtakat. Ha veszítünk, Athénon mutatnak elrettentő példát. A város meghal, és sehol sem lehetünk biztonságban. Ez nem olyan lesz, mint a korábbi csaták, amikor a spártai sereg itt állt az Akropolisz alatt, vagy a thesszáliai lovas emberek harcoltak ellenünk. Görögök vagyunk, mi ismerjük a háború korlátait, és azt is tudjuk, hogy ezek a korlátok mikor szűnnek meg létezni. A perzsák… azok túl kegyetlenek, szerelmem, és sokan vannak, olyan sokan, mint a tenger homokja. Ha a perzsák győznek, meg kell mentened a gyerekeket és magadat attól, ami elkövetkezik.

– Ha ez a parancsod, férjem, azt teszem, amit mondasz.

Agariszté fejet hajtott, de amikor a férfi szemébe nézett, Xanthipposz kételkedni kezdett az igazmondásában. Agariszté családja évszázadok óta gazdag és hatalmas volt, ami túlságosan magabízóvá tette őket, nem utolsósorban a túlélő képességükben, ami látszott is az asszonyon, és Xanthipposz csak imádkozhatott Arészhez, Zeuszhoz és Hérához, a házasság istennőjéhez, hogy Agariszté sose tudja meg, milyen törékeny igazából a világ.

Megcsókolta a feleségét, és ebben a csókban nem volt szenvedély, csak búcsúzás, és egy ígéret.

– Ha lehet, hazajövök – mondta.

Nem tette hozzá, milyen csekélynek látja erre az esélyt. Azok a görögök, akik azt gondolták, hogy megnyerhetik a csatát, sose látták Perzsia katonaságát. Úgy lepték el Ióniát, akár egy fekete sáskahad, és állítólag ezek csak egy kis részét jelentették a seregeiknek. Xanthipposz harcolt a helyőrségeik ellen, támogatta a görögöket, akik csak szabadon akartak élni. Megtekinthette a perzsa bosszúállást az ártatlanokon, és azóta ritkán volt éjszakája, amelyet ne zavartak volna meg azoknak a napoknak a visszajáró emlékei. Agariszté orvosa azt mondta, pár év alatt megfakulnak az álmok, de úgy látszott, erre nem kapja meg a szükséges időt. Háborúba kell mennie görög földön neki, aki látta Szardeisz égését.

Fogta a sisakját, erélyesen a fejébe nyomta. Haját csomóba kötötte a tarkóján, hogy tompítsa az ütés erejét. A bélés olyan régi volt, hogy belevette magát az izzadság és az avas olaj félreismerhetetlen szaga. A szemnyílás vízszintes volt, mint a kard markolata. Eszébe jutott, hányszor viselte már ezt a sisakot, és még jobban elborult a kedve. Ma véres áldozatot mutatnak be a gyülekezés terén, az Akadémia mellett. Mint a népgyűlés tekintélyes tagját, talán őt választják ki arra, vágja le a kost áldozatul az isteneknek, hogy szerencsével járjanak, az pedig bizonyos, hogy ma még embereket kell ölnie.

– Hazatérsz! – mondta váratlanul Agariszté. – Dicsőséggel és az oroszlános pajzsoddal. Látom, Xan! Már látom!

Xanthipposz nem csókolhatta meg sisakosan, de Agariszté ismét átölelte, és a vérthez simult. A szolgák – a rabok és a szabadok – összeverődtek jó ötvenen, hogy lássák az urat, aki háborúba megy. Szakácsok és öreg kertészek borultak térdre ott, ahol elvonult. Istállófiúk bámulták meg az aranyozott bronzembert, aki harcolni fog értük és a városért.

A falakon kívül, a napsütésben meglepően kihalt volt az út. Xanthipposz tömegekre számított vagy menekülőkre, akik megpróbálnak kijutni a városból. Úgy látszott, a város népe megértette, amit Agariszté nem akart. Nincs hova futni. A perzsák partra szálltak. Ha nem szorítják vissza őket a tengerbe, itt a vég.

Köszönetet mormolt a lovásznak, aki elővezette a hátasát. Bólintott a két férfinak, akik mellette futnak majd a gyülekezés teréig. Xeniasz és Theósz is szabad polgár, noha kézművességgel és kereskedéssel nyerték el a szabadságukat. Az ő arcuk is komoly volt. Xanthipposz valamiért fonáknak találta ezt a helyzetet, hogy a felesége és a szolgák idejönnek búcsút venni tőle. Természetesen a gyerekek sem maradhattak ki: felkapaszkodtak a falra, onnan bámulták nagy szemekkel, mint a bagolyfiókák. Xanthipposz bólintott Ariphrónnak. Szinte olyan volt minden, mint egy közönséges nap.

Ugyanakkor sötét szakadék ásított előtte. Szinte érezte a feléje gördülő csendet, amely mindjárt ráborul. Ő és a két szabadosa elhagyják a birtokot, és egy olyan helyre indulnak, ahol azért gyülekezik a had, hogy pusztítson vagy elpusztítsák.

Mennie kellett, itt kellett hagynia a családját, és ez félelmetes. Nyomasztóbb, mint a páncél. Pajzsát és lándzsáját átadta a szolgáknak, nyeregbe pattant, és megragadta a gyeplőt. Xeniasz és Theósz beálltak mellé. Fénylettek az olajtól és a verejtéktől, amely már ilyen korán kiütött rajtuk. Xanthipposz, miközben hátat fordított mindennek, amit szeretett, még hallhatta gyerekeinek minden lépéssel halkuló, vékony hangját, ahogy utána kiáltoznak. Nem nézett hátra.

2

Az Akadémiát eredetileg gümnaszionnak szánták a város fiatal harcosai számára. Mikor megtervezték, gyönyörű hely volt a tizenkét olajfából álló szent ligetével, a szobraival és a folyóparti futópályájával. Ám a száz év alatt elhanyagolták, a futópályán több volt a moha és a muhar, mint a homok és az apró szemű kavics. Tisztességes karbantartás híján a facsoportok és a sétányok visszavadultak gazzal fölvert agyaggá. Jó jelképe volt a reménytelenségnek; Xanthipposz komoran lovagolt át rajta a gyűléstérhez. Xeniasz és Theósz az urukéhoz hasonlóan gyászos képpel loholtak mellette.

Xanthipposz kissé felderült az Akadémia mellett fölfejlődő sorok látványától. Csak az istenek vagy a spártaiak készülhetnek fel az ő népénél gyorsabban a harcra. Látta a város tíz törzsének a hadijelvényeit. Nem esett nehezére megtalálni a magáét, az Akamantiszokét. Legalább ezer embert megnevezhetett volna azok közül, akiknek majd parancsolni fog, azokat bizonyosan, akik a saját démoszából, a Kholargoszból érkeztek, és ők is jól ismerték Xanthipposzt.

Üdvözlésül megszorította a karjukat, miközben elvonult soruk előtt. A keveseknél, akiket a barátainak tekintett, megállt, hogy pár szót váltson velük. Mindegyik ugyanazt a sisakot, mellvértet és lábszárvédőt viselte, ami a karddal, a lándzsával és a pajzzsal együtt annyit ért, mint az athéni polgár egyéves jövedelme. A fegyverzet nagyobb részét örökölték, vagy hadizsákmányként szállt rájuk.

– Ott van! – mondta egy ismerős hang.

A beszélő harcolt a ióniai Szardeisznél. Epikleosz gazdag családba született, bár a vagyonuk nagyobb részét füge- és olajkereskedéssel, nem pedig hadakozással szerezték. Négy fivér közül Epikleosz húzta a rövid szalmaszálat, így őt képezték ki zsenge korától katonának, ahelyett hogy, mint ő mondta, valami érdemlegesebbel, például politikával vagy versírással foglalkozhatott volna. Ettől függetlenül olyan ügyesen eljárta a fegyvertáncot, mint bármelyik harcos, akit Xanthipposz ismert. Nem arra született, hogy kereskedjen vagy verslábakat számolgasson. Vívógyakorlataik bizonyosan többször is megmentették Xanthipposz életét.

– Tetszik a pajzs – mondta Epikleosz. – Az oroszlán jobb annál a régi, holt szemnél. Agariszté, ugye?

Xanthipposz érezte, hogy elvörösödik.

– Igen. Oroszlánról álmodott. – Másra terelte a szót. – Itt mi újság?

Barátja még mindig olajozta magát, és az izmait nyújtóztatta. Epikleosz elviselte a bronz mellvért súlyát, mert olyan látványt nyújtott benne, mint az ifjú Héraklész. Vagy mert a fiatalabb harcosok ettől felnéznek rá, gondolta Xanthipposz. Epikleosz elképesztően hiú tudott lenni. Valamikor a bronzvértes hőséért rajongó fiú áhítatával vitte Xanthipposz után a lándzsáját. Különös látni, hogy vékony ráncok vannak a szeme körül.

– Zúgnak, mint a vadméhek – mutatta az állával Epikleosz.

Xanthipposz odanézett a mező végében a nagy kőoltárra, amelyet páncélos harcosok vettek körül. Az övéhez hasonló lószőr forgós sisakok, pajzsok és lándzsák feküdtek a földön. Xanthipposz rögtön felismerte a nevető Themisztoklész alakját. Az kiugrik minden csoportból, talán a sűrű, sötétszőke haja miatt, amelyet most csomóba kötött a tarkóján. Xanthipposz arra gondolt, hogy Agariszté rögtön felismerné a hasonlóságát az oroszlánjához Themisztoklészban, ha az leengedné a haját.

Érdekes módon Themisztoklész mellett könnyen átsiklott a tekintet azon a férfin, akit Xanthipposz a legjobban tisztelt. Ariszteidész ugyanúgy Athén vezetői közé tartozott, mint Themisztoklész, ám a modora csendesebb, megfontoltabb volt. Ha ő beszélt, az emberek rögtön felfigyeltek a népgyűlésben. Úgy mondták, hogy elsőnek Themisztoklész követelné a dicső támadást, de Ariszteidész terelné a helyes irányba. Az athéniak mindkettőt nagyra becsülték, bár ők a pletyka szerint gyűlölték egymást.

Xanthipposz egy bólintással nyugtázta barátjának találó szavait a dühös méhekről, mert az oltárnál szüntelenül futkostak a rabszolgák és a küldöncök. A törzsek a meneteléshez készülődve igazítottak a sorokon és a négyszögeken. Xanthipposz nyelt egyet, mert váratlanul kiszáradt a torka.

– Vizet! – kiáltotta.

Az egyik fiú megtorpant rohanás közben, és nyújtotta a tömlőt. Xanthipposz hólyagja összehúzódott, míg ivott, amitől úgy rémlett, hogy átszalad rajta a langyos folyadék. Tízezer bronzvértű athéni férfiból állt az egész hadsereg. Hihetetlen számnak tűnt, ha az ember úgy nézte, hogy ezeknek mindnek étel-ital és fölszerelés kell, ugyanakkor korántsem voltak annyian, mint ahánynak lenni kellett volna.

– Mi van Spártával? – kérdezte, és visszadobta a tömlőt a fiúnak. – Jönnek?

Epikleosz savanyú képet vágott, és rázta a fejét.

– Úgy hallottam, éppen ünnepelnek valamit. Azt beszélik, nem indulhatnak addig, amíg az ünnep véget nem ér.

– Akkor talán várunk kellene – vélte Xanthipposz.

Barátja kurtán, epésen fölnevetett.

– Igen, azt nagyon szeretnék, ha Athén várna rájuk. Már csatába se mehetünk az engedélyük nélkül úgy, hogy ne ők fognák a kezünket? Athénére, nem! – Látta, hogy Xanthipposz továbbra is kétkedik. – Plataiaiból idejött ezer ember. Látod: ott vannak a tábornokukkal, Arimnésztosszal. Miért ne? Egyszer már megmentettük őket a fenyegetéstől. A jó emberek nem feledik az adósságaikat, és törlesztenek, amikor tudnak. Derék plataiai férfiak! – Ismét megkeseredett a mosolya. – Ám vannak más tartozások is, amelyeket semmibe vesznek a mai napon. Senki sem támogat minket. De legalább tudjuk, mivel állunk szemben. Felderítőink visszatértek, és nincsenek megrémülve. – Jókedvűen beszélt, arra az esetre, ha kihallgatnák őket, ám a mosolyból nem jutott a szemébe. Közelebb hajolt.

– A perzsák már partra szálltak. Talán húszezren, talán harmincezren. Ugyanannyi evezősük van a hajókon. Túl a vízen Eretria odavan – azt mondják, még mindig ég. Nem, Xan. Ma kell mennünk. Le kell csapnunk rájuk, mielőtt túl mélyen benyomulnának a szárazföldre. Mielőtt erődöket építenének. Egy esélyünk van, hogy visszavessük őket a tengerbe, tehát nem várjuk be a spártaiakat. Jöjjenek akkor, amikor már győztünk. Örömmel fogom nézni az arcukat.

– Legalább nincs lovasság – mondta Xanthipposz.

Epikleosz a fejét rázta.

– Tettek ki lovakat a hajókból.

Gondterhelten összenéztek. Aki állt már négyszögben, ahol sípok jajgatnak és dobszó méri az időt, megtanulta félni a lovasokat a harcmezőn. Túl gyorsak.

– Hol tették partra őket? Milyen messze? – kérdezte Xanthipposz. Vadul vert a szíve, nem a lelkesedéstől vagy a félelemtől, hanem… a várakozástól. A népével fog vonulni, tízezer bronzba öltözött hoplitával. Ők Athén legjobb katonái. Nem vallanak kudarcot.

Epikleosz a poros földnek támasztotta a lándzsája hegyét.

– A síkon, ahol az édeskömény nő, a tenger partján. Úgy gondolom…

Elhallgatott, mert az arkhón – az athéni erők fővezére – elbődült, hogy figyeljenek rá. A sűrű szakállú Miltiadész fénylő szegecsekkel kivert, tűzött kabátot viselt, amely inkább keleties, mint görög ízlésre vallott. Dagadó izmú alkarját vastagon benőtte a fekete szőr, és akkora ökle volt, mint egy bunkósbot. Nehéz volt elképzelni, amint ez a kéz egy szeretőt cirógat. A marka arra termett, hogy zúzzon és fojtogasson.

Parancsára Themisztoklész és Ariszteidész középre vezényelt két-két törzset. Arkhón létére Miltiadésznak csatában teljhatalma volt a plataiai hopliták és mind a tíz athéni sztratégosz fölött. A bal szárny közepén állt a törzsével. Xanthipposz nyelt egyet. Az Akamantisz törzs is abban a szárnyban lesz. Ott minden ember ismeri a szomszédjait az iskolából és a kiképzésről, a munkából és a népgyűlésből. Pajzsukon házuk és ősapáik jelképeit viselték. Nem futamodhatnak meg, amikor ezek a szemek és szellemek figyelik őket; amikor Plataiai harcosai figyelik őket. Nem fognak az athéni gyávaságról mesélni szerte Görögországban. Erre képezték ki őket. Ezért edzették magukat ezer és ezer reggelen a gümnaszionok futópályáin. Az ilyen napokra.

A kőoltárnál Miltiadész a két lába közé szorított egy hatalmas fekete kost, és hátulról megragadta a vadul vergődő állat fejét. A drága terítőkkel borított kövön bronztálak várakoztak a vérre és a májra. Két jóspap felkészült a jövendölésre. Olyan csend lett, hogy Xanthipposz hallotta a lobogók csattogását a szélben.

Miltiadész elnyiszálta a kos nyakát. A halódó állat kirúgott, és akkora erővel találta el az oltárt, hogy a tálak beleremegtek. Themisztoklész odalépett, hogy segítsen; belemarkolt a gyapjúba, és úgy irányította a kos fejét, hogy a vér a tálakba lövelljen. Aztán a két férfi felhasította a kimúlt állat hasát. Könyékig véresek voltak, az arcuk is vérben ázott. A jósok kimetszették a fénylő májat, és egy bronztálba helyezték, hogy legrangosabb társuk megvizsgálhassa.

– El lesz ragadtatva – mormolta Epikleosz. – Még soha életében nem látott ennél jobb előjelet!

Ugyanakkor, amikor Epikleosz ezt mondta, Athén főpapja rámutatott valamire a májban, és az arca felragyogott. A tábornokok fellélegeztek, Xanthipposz némán bólogatott, habár bosszantotta Epikleosz tiszteletlensége. Nem való ilyesmin gúnyolódni. Újra az eszébe jutott, hogy elveszítette pajzsának szemét, és könyörgött Apollónhoz, hogy ne veszítse el a látását. Még a haláltól sem félt annyira, mint a vakságtól. Talán azért, mert a vakságot elképzelhette, ám a halál még mindig felfoghatatlan volt számára.

Miltiadész imádkozott, azután mondani kezdte az athéni hopliták esküjét, és erre már minden fecsegés elhallgatott. A plataiai férfiak fejet hajtottak, és néma tisztelettel összekulcsolták a kezüket. Tízezer hang zúgta a fővezérrel együtt a szavakat. Xanthipposz szíve dagadt a büszkeségtől.

– Nem hozok szégyent lándzsámra és pajzsomra, nem lépek ki a sorból. Védeni fogom azt, ami szent, és erősebbé teszem a földet, mint amilyennek találtam. Engedelmeskedni fogok a parancsnokaimnak, és betartom városom törvényeit. Ha valaki megpróbálja eltörölni a törvényeket, vagy fenyeget engem, annak nem engedek. Sohasem engedek. Tiszteletben tartom a kultuszt és a hitet. Legyenek tanúim az istenek: Arész és Athéné, Zeusz, Thalló, Auxó, Héraklész. Legyenek tanúim földem határai és a búzája, árpája, szőleje, fügefái és olajfái. Legyenek tanúim azok, akikkel itt állok a mai napon.

Aztán mennydörgő rivalgásban törtek ki, és a plataiai ezer is velük kiáltott. Mikor az utolsó visszhang is elhalt, Miltiadész és a parancsnokok beálltak a bal szárny első vonalába. Kürtök harsogtak, az arkhón bólintással üdvözölte Xanthipposzt, jelezve, hogy ő is az athéni hoplitákkal menetel. Lovas felderítők és hírnökök vágtattak előre. Mögöttük oszlopba álltak a tábort kísérő szolgák, fegyverkovácsok, fuvarosok, vízhordók és zenészek. Gyorsan akartak haladni, csak annyi tartalékot hoztak, hogy elég legyen azoknak a vacsorájához, akik még élnek. Addig gyalogolnak együtt, amíg el nem érik a tenger partján Marathón mezejét.

3

Jobbról okkerszín hegyek, satnya zöld bokrok kísérték menetelésüket a kanyargós parti ösvényen. A delelő nap mintha megállt volna az ég tetején. Felderítők futottak előttük, gyalogszerrel vagy harapós kis lovakon, amelyek soványak és izmosak voltak, akárcsak ők. Visszatérve először is Miltiadésznak jelentettek, mert ő volt az arkhón, majd végigjárták a menetoszlopban a többi sztratégoszt. Xanthipposz figyelte a vágtában érkező suhancokat, akik leugrottak a nyeregből, hogy tájékoztassák a tábornokokat mindenről, amit láttak. Néhányuk szinte még gyerek volt, de hát ez a munka nem is igényelt szakértelmet. Mindjárt szétrobbannak a lelkesedéstől és a fontoskodástól, tűnődött Xanthipposz. Létezik, hogy ő is volt ilyen fiatal? Az emlékek néha olyan közel jöttek a felszínhez, mintha az események csak ma reggel történtek volna. Az ilyen napokon alig emlékezett az ártatlanságra vagy a magabiztosságra és az erőre, amelyekről azt hitte, örökké tartanak.

Miltiadész vezette az oszlopot, jelvényvivők és dobos fiúk haladtak mellette. Ahhoz képest, hogy meghaladta az ötvenet, ruganyosan lépkedett a zord és viharvert hadvezér, legalábbis amíg rabszolgák vitték a kardját és a lándzsáját. Még ez is színjáték volt. Miltiadész nem áll be a vonalba a démoszához, hanem félrehúzódva irányít. A többi sztratégosz alakzatban fog harcolni, de a csatatéren szükség lesz legalább egyvalakire, aki megőrzi a hidegvérét.

Miltiadész mellett gyalogolt egy másik ember is, akit Xanthipposz nem valami jól ismert. Kallimakhosz volt a hivatalos háborús vezető, akit a népgyűlés jelölt ki tanácsadónak, hogy szemük és fülük legyen a menetelés közben. Xanthipposznak feltűnt, hogy nem visel vértet. Egy szál khitónban, köpenyben, szandálosan menetelt, mintha vidéki sétára indulna. Tekintélye még addig sem tartott, amíg eljöttek az Akadémia mellől. Nem lévén személyes tapasztalata a háborúról, tüstént elismerte Miltiadész fennhatóságát, szinte úgy, mint akinek nincs választása.

Xanthipposz leste a fővezért, ahogy közelebb hajol a futárokhoz. Borzasztóan szerette volna hallani a híreket, de nem siethetett előre, mert ott kellett maradnia azok mellett, akiket vezetni fog a csatában. Persze Epikleosz harsányan javasolta, hogy menjen csak, és tájékozódjon. Legalább százan hallották. Xanthipposz nem is válaszolt. A sztratégoszok nem holmi szószátyár piaci kereskedők, hogy csak úgy összecsődüljenek. Nem, ő várni fog, mert ez a kötelessége, amit Epikleosznak is tudnia kell. Látta barátja szemében a csúfondáros ragyogást, és dünnyögve szidta, miközben arra várt, hogy füttyenthessen a következő hírnöknek, amikor végiglohol az oszlop mellett. Nem akarta, hogy levegőnek nézzék. Az olyanokat, mint Epikleosz vagy Themisztoklész, sose nézik levegőnek. Megakad rajtuk a szem.

Kissé lehajtotta a fejét menetelés közben, hogy ne keltsen feltűnést haragos arca. Rosszkedvű volt, de mi más lehetett ilyen kilátásokkal? Egyik bajtársa valamilyen megjegyzést fűzött az eddig megtett távolsághoz, és Xanthipposz azt hitte, mindjárt nekimegy. Sokkal nyersebben szólt rá, mint akarta, amit rögtön meg is bánt, látva a hoplita arcán fellobbanó indulatot, de már nem tehette kimondatlanná a szavakat, és különben is megtanulta, hogy ne kérjen bocsánatot. Féljenek csak a hirtelenségétől, a politikai hatalmától. Akár még a felesége családjának gazdagsága is felhasználható ellenük, lényeg, hogy tartsák a vonalat, amikor megállást vezényel, vagy belemenjenek a kő- és nyílzáporba, ha támadást parancsol. Ez tartja életben őket, hogy megláthassák az alkonyatot. Marathón mindössze öt óra járás Athéntól, ami legföljebb százhatvan sztadion. Kiáltással jeleztek mindannyiszor, ha megtették az újabb kétszáz lépést. Az út nem volt több csordajárásnál, de Metageitnión havában szárazra aszalta a nyári napsütés. Túl voltak az esztendő leghosszabb napján, de mire odaérnek a helyhez, ahol a perzsák partra szálltak, még mindig elég világos lesz a cselekvéshez. Miltiadész és a tábornokok majd eldöntik, támadjanak-e, vagy inkább vonuljanak vissza egy biztonságos táborba.

Xanthipposz savanyúan figyelte az arkhónt; olyan ráérősen faggatja a mellette talpaló felderítőt, mintha az övék lenne a világ minden ideje. Nem veszi észre a vénember, mennyire szeretné tudni a menetoszlop, hogy mi történik? Nem mintha mutatnák. Az athéni férfiakat jól megfegyelmezték. Ma reggel ugyanúgy elszakadtak az otthonuktól, mint Xanthipposz. Ugyanúgy bronzba öltöztek, ugyanazt a lándzsát és pajzsot hordozták. Talán azt is megértik, mi forog kockán. Ez jóleső gondolat volt. Vigasztaló.

Themisztoklész és Ariszteidész került az oszlop felezőpontjába, ahol egy fordulattal kialakíthatták az arcvonal közepét. Ők is csak Miltiadész után értesülhetnek a hírekről. Xanthipposz hátranézett, és úgy látta, mintha Themisztoklész, aki magas termetével, világos hajával kirítt a tömegből, pimaszul méregetné. Xanthipposz most se mosolygott. Menetelés közben nincsen idő a népgyűlés kicsinyes huzakodásaira. Themisztoklész szájhős, ugyanakkor valamilyen, Xanthipposz számára nehezen felfogható módon született vezető. Megérint valamit az emberekben, amikor válaszol Themisztoklésznak, ha az nevet, bizalmaskodik vagy a vállukat szorongatja. Elvileg semmibe kéne venniük; a kiképzéseken is figyelmeztetik őket a tisztek, hogy ne bízzanak az olyan vezetőkben, akik udvarolnak az embereiknek. Ezek itt mind öreg katonák, kemény fából faragták őket, nehéz imponálni nekik. Mégis úgy mosolyognak, mint az iskolás fiúk, ha Themisztoklész tart csapatszemlét; Xanthipposz látta. Rejtély. Az embereknek arra van szükségük, hogy erőt, önfegyelmet, szigort lássanak, nem pedig ilyen botrányos dologra, mint egy borostömlőt szorongató sztratégosz, aki addig röhög, amíg el nem cseppen az orra.

A fejét csóválta. Themisztoklészt szerették úgy lefesteni az ellenségei, mint egy felelőtlen ripacsot. Xanthipposz ennél bonyolultabbnak vélte az igazságot. Themisztoklészban egyformán megvolt a ridegség és a derű, mintha a világon semmit sem kellene túl komolyan venni. Hova tehetünk egy ilyen embert? Xanthipposz mindazonáltal örült, hogy nem kell egymás mellett harcolniuk. Themisztoklész kő volt, amely felkavarta a mozdulatlan vizet. Ám amíg Miltiadész a főparancsnok, addig mind a tíz sztratégosznak kötelessége engedelmeskedni, kitartani és felmorzsolni az ellenséget.

Ismét kiszáradt a torka. Vízért kiáltott. A fiú, aki feléje rohant, ott állt Miltiadész közelében. Nem lesz feltűnő, ha megkérdezi tőle: „Mi újság?”, ahogy az Agorán szokták. A fiú a büszkeségtől pirulva nyújtotta a tömlőt. A víz nagy érték volt ezen a száraz vidéken. Estére tátogni fognak, mint a varjak. Xanthipposz látott már ilyet.

– A felderítő azt mondja, hogy legalább tízezer ló, és kétszer annyi ember!

Xanthipposz csak legyintett, noha körülötte az emberek majd’ orra estek a saját lábukban, annyira igyekeztek közelebb hajolni, hogy valamit halljanak. A nagy számokat köztudottan nehéz felbecsülni: ez nem olyan készség, ami tanítható vagy gyakorolható. Ám Xanthipposz látott vidéki helyőrségeket a ión parton, amelyek annyi főt számláltak, mint mellette a hoplita menetoszlop. És ez kint volt valahol a világ végén, a Perzsa Birodalom határán! Foglyaik egymillió fős hátországi fegyveres erővel, tízezer fős hadosztályokkal dicsekedtek. Xanthipposz csak imádkozhatott, hogy a perzsák az ő rémítésükre hazudják össze ezeket az irdatlan számokat.

– Más valami? – kérdezte az előtte haladó sorokat kémlelve. Themisztoklészhoz hasonlóan ő is magasabb volt a legtöbb honfitársánál. Az istenek magassággal ajándékozták meg a halászok és a gazdagok fiait, hogy különbözzenek. Xanthipposz átlátott a fejek fölött odáig, ahol visszafelé jött a felderítő. Társa Miltiadésznak magyarázta elmélyülten, hogy mit látott, és a kezével alakzatokat rajzolt a levegőbe.

– Azt mondja, hogy a hajók a part mentén jöttek ide Eretriából. Páran a pajtásai közül felmentek a dombokra, és füstöt láttak az eretriai kikötőben.

Xanthipposz bólintott. A szíve összeszorult. Ahol háború készül, ott hemzsegnek a rémhírek és a hazugságok, ám itt úgy tűnt, hogy Epikleosz igazat beszélt. Eretria egy kiugró, vaskos földnyelven épült, a tengerszoros túlsó partján. Az ősi dombok láncolata hozzátartozott a természetes védművekhez, amelyek Athént óvták Poszeidón tombolásától. Gazdag kikötő volt, jó harmincezren lakták. Ha a perzsák ott csaptak le, elképzelhetetlen borzalmak történtek, amelyeknek talán még most sincs vége. Xanthipposz összeszorította a fogait. Hogy gyűlölte őket a fennhéjázásukért és az undorító kegyetlenségükért! Ők tették ilyen mogorva emberré. Derűsebb lehetne, ha nincsenek a rémképek, amelyek azóta kínozzák, hogy találkozott a perzsákkal. Néha arra gondolt, túl sokat látott ahhoz, hogy valaha is jól alhasson.

– Vigyél vizet azoknak is, akik mögöttünk jönnek – parancsolta.

Ridegebb volt a hangja, mint akarta. A fiú nem értette, és megbántódott. Xanthipposz próbálta engesztelésül felborzolni a haját, de a suhanc kitért a keze elől, és elrohant a vállán kotyogó vizestömlővel.

A felderítő visszaszállt a lovára, hogy a menetoszlop végéig megvihesse a hírt. Annyira eltelt önnön fontosságával, hogy észre sem vette Xanthipposzt, amíg a sztratégosz magához nem intette, bár még akkor is habozott. Xanthipposz hátranézett és látta, hogy Themisztoklész is hevesen integet a futárnak. De türelmetlen a sztratégosz! Alig két órája meneteltek, még a felét sem tették meg az ellenséghez vezető útnak. A tengerhez közeledve most meg kellett kerülniük egy dombságot, amely beárnyékolta az előttük álló utat. Xanthipposz káromkodott, amikor meglátta. Újabb ómen lenne? Azok után, hogy még a szem is eltűnt a pajzsáról, nem akart hideg sötétségben járni éppen a csata előtt. Túlságosan emlékeztetett a halál előjelére.

A nap forrón sütötte a tarkóját. A kitáruló tengerre nézett, és elhibázta a lépést: egyenesen nekiment az előtte gyalogoló hoplitának. Mondott egy cifrát. A menetoszlopban addigra már többen is mutogatták a kinti hajókat. Xanthipposz szárazon nyeldekelt. Kár, hogy nem jön visszafelé az a vízhordó fiú.

Egy flotta volt odakint a sötét vizeken. Nem Eretria és Athén karcsú hajói, még csak nem is a spártaiak kisebb vízi alkalmatosságai. Minden ember, aki egy tengeri kikötőben nőtt fel, azonnal szokatlannak, idegenszerűnek találta volna őket. Lobogóikon furcsa jelképek és ismeretlen betűk voltak. Lomhán lökdösték őket előre a kétoldalt erőlködő evezősök. Az arányaik is torzak voltak, a fedélzetüket nehézkesen szélesre méretezték. Xanthipposz úgy vélte, nem nagyon bírnák a hosszú hullámokat, bár lehet, hogy nem futnak ki a négy téli hónapban, amikor csak az merészkedik a nyílt tengerre, aki meg akar halni, vagy bolond. A kereskedők többsége még a nyári hónapokban is úgy hajózik, hogy mindig lássa a partot. Ám ezek csatahajók voltak, és egy sereget hoztak. Túl sokan voltak ahhoz, hogy mások lehessenek.

Az ösvény, amelyen az oszlop menetelt, egy kanyarral kivitte őket a tengerbe zuhanó sziklafalhoz. Xanthipposz igyekezett összeszámolni a hajókat, amelyekből több volt, mint amennyit valaha is látott. Éles szeme volt, ám így sem járt sikerrel, mert a hajók örökké mozogtak és összemosódtak a messzeségben. Mintha egy kisfiút kérnének, hogy számolja meg a katonákat, gondolta savanyúan. Azok között a parányi pöttyök között hány lehet a távozó triérész, amelyből már kiszálltak a fegyveresek? És hányból nem szálltak még ki? Ezeken szállítják a lovakat, a kőtömböket az erődítményekhez, a katonák fegyvereit? A gályák mozogtak, Xanthipposz hiába próbálkozott, aztán az oszlop távolodni kezdett a tengertől, már nem volt mihez viszonyítani, és ők minden lépéssel beljebb jutottak a szárazföldön.

Xanthipposz érzékelte, hogy hidegebb van a szirtek árnyékában, de szinte nem is jutott el a tudatáig. Az oszlopban elnémult a fecsegés meg az ideges nevetgélés, mert mindenki azon töprengett, mit kell jelentenie egy ekkora flottának. Nagyjából két óra választotta el őket az összecsapástól a haddal, amely az eretriai győzelemtől és erőszaktól felpezsdülve most hajózik át a tengerszoroson.

Érezte magán a körülötte menetelő emberek pillantását. Meg kell nyugtatni őket, különben elgyávulhatnak. A saját rémületére gondolt. Talán neki is arra lenne szüksége. Ez is egy olyan dolog, amelyhez Themisztoklész ért. A gondolattól elmosolyodott, aznap először. Nem. Nem fog hahotázni, nem vágja hátba a barátait, ahogy Themisztoklész szokta. Nem illeti őket arcpirító nevekkel, amelyektől mindenki másra kést rántanának. Sohasem süllyedhet idáig. Ám továbbra is érezte, hogy nézik. Tudta, hogy Ariszteidész már intézett hozzájuk megnyugtató szavakat. Ezek nem arany automatónok, amelyek állítólag az Olümposzon szolgálnak, ércből való csinálmányok, amelyeket azért kovácsoltak, hogy teljesítsék az istenek szeszélyeit. Nem, ezek egyszerű emberek, akiknek a gyomrában úgy tekergőzik a félelem, mintha viperát nyeltek volna.

– Láttam a perzsákat harcolni Ióniában – kezdte.

Jól fölemelte a hangját, hogy hallják. Szép hangja volt, Agariszté is dicsérte. Azt mondta, zengő, mély és erős, amilyennek egy férfiénak lennie kell. Ezt a hangját vette most elő.

– Kedvelték a parittyásokat és az íjászokat, azokból hoztak sokat, és hoztak még ugyanannyi gyalogos katonát. Uraik és tábornokaik tiszták és bátrak; láttam őket. Ám a többi… azok hitványul vannak kiképezve. Megfutamodnak, ha egy csata rosszul alakul. Megroppannak, akár a korhadt fa. Láttam a hátát azoknak, akikkel találkoztunk Ióniában. Látni fogom a hátukat ma is!

Szünetet tartott, és örömmel hallotta, hogy körülötte elismerően kuncognak a katonák. Nem volt eszményi helyzet – ki szónokol menetelésnél, mozgás közben? A lábdobogás és a vértek nyikorgása miatt csak a legközelebbi sorok hallhatták. Ám ő, a hatást látva, mégis folytatta, ezúttal hangosabban.

– A perzsa király alattvalói mind rabszolgák. A családján és néhány kegyencén kívül senkit se vesz emberszámba. Úgy pazarolja a vérüket, mintha semmit sem érne. Ezt jól tartsátok észben. Mi szabad emberek vagyunk. Athéniak. Mi bronz vagyunk, arany vagyunk és ezüst; Görögország legkülönb harcosai, annak a Thészeusznak a leszármazottjai, akit kedvelt Athéné, az olajfát ajándékozó. Rajtunk nem győzhetnek kiképzetlen rabszolgák. Szívósabbak, gyorsabbak, erősebbek vagyunk mindenkinél, akit kiállíthatnak a csatatérre. Erre gondoljatok, ha majd arra kérnek, hogy tartsátok a vonalat. Ők elfáradnak, mint a lihegő kutyák, de mi még mindig talpon állunk, frissen és harcra készen.

Ez igaz is volt rá, meg a többi sztratégoszra, bár abban kételkedett, hogy az összes athéni hoplita annyi órát töltött volna a gümnaszionban, mint ahányra esküdött. De így is tetszett nekik a beszéd. Tízből csak kettő találkozott eddig perzsával. Voltak itt nála húsz évvel fiatalabbak is, akik a tizennyolcat betöltve épp most kezdték meg a kétéves katonai kiképzést. Ám ha a veterán sztratégosz mondja nekik, hogy a perzsák legyőzhetők, az megacélozza az elszántságukat.

– Jó beszéd! – mondta mellette egy hang.

Odanézett, és csak pislogott meglepetésében, mert Themisztoklész gyalogolt a menetoszlop szélén. Persze ő nem tartja kötelességének, hogy egy helyben maradjon, úgy, mint Xanthipposz. Themisztoklészra nem érvényesek a szabályok! Ebben hasonlít Agarisztéra. Az ő nagybátyja szervezte meg az athéni államot, és törölt el évszázados hagyományokat, hogy látomása megvalósulhasson. Reformjai jó köteléknek bizonyultak: új embereket hoztak be a népgyűlésbe, a bíróságokra, hogy ők döntsenek saját törvényeikről. Az athéni demokráciának nem volt párja a világon, Xanthipposz mégis tudta, hogy Agariszté a férje számára felfoghatatlan módon a törvények fölött állónak tekinti a családját, amelyhez nem férhet hozzá a népakarat.

Themisztoklész ugyanerről a különös magabiztosságról tett tanúságot az emberek irányításában. Xanthipposz nem is értette. Ez nem fél a cserépszavazástól? Csak hatezer szavazat kell hozzá, hogy tíz évre száműzzék a városból. A törvényt azért hozták, hogy megakadályozza a türannoszok fölemelkedését, de a Themisztoklész-féléket is ugyanolyan simán megbuktatja.

– Köszönöm, sztratégosz – bökte ki. Most kapott észbe, hogy túlságosan megbámulta a másikat.

– Te vagy itt a legtapasztaltabb, kivéve talán Miltiadészt. Ott kellene lenned mellette, hogy tanácsokat adj neki. Az a Kallimakhosz nem segítség.

– Az ő szárnyában szolgálok – felelte Xanthipposz. – Az elég.

Hízelegni próbál Themisztoklész, vagy be akarja ugratni, hogy olyasmit mondjon, ami később jelenthető? Még jó, hogy nem bízik benne. Ebben Ariszteidészről vett példát. Ő nem fog se mosolyogni, se nevetni vagy véleményt mondani meggondolatlanul, anélkül hogy előzőleg ne mérlegelte volna minden szempontból a szavait. Ez védekező harcmodor, de jó védőfal a fürge elméjű Themisztoklész ellen, aki fénylő szemmel figyeli.

– Mindenesetre örülök, hogy láttad a perzsák hátát – mondta Themisztoklész, beszéd közben elfordítva a fejét, amivel az oszlopnak legalább egy tucatnyi sorát vonta be a hallgatóságba. Érdekes technika. – Látunk még ilyet, talán már naplemente előtt. Tudod, először dühöngtem, amikor azt hallottam, hogy a spártaiak nem vonulnak. Még hogy ülnek egy helyben a füstölgő mirtuszgallyaikkal hadonászva, amikor mi védjük a partot? Ez sértés! Miféle ünnep lehet fontosabb a városok anyjánál? Kikerülik a perzsák a Peloponnészoszt, csak mert a spártaiak az újholdat várják?

Páran nevettek, ám Xanthipposz összevonta a szemöldökét. Feszélyezte a másik sztratégosz beszéde, amely szinte már a káromlás határait súrolta. Az istenek könnyen megsértődnek, amit ő nagyon jól tud.

– De aztán az eszembe jutott – folytatta Themisztoklész –, milyen öröm lesz látni a spártaiak késedelmes érkezését egy ütközetbe, amelyet mi már meg is nyertünk!

Xanthipposz odanézett Epikleoszra. Fiatal barátja fülig érő szájjal vigyorgott, mert korábban ő is ugyanezt mondta.

Themisztoklész somolygott, és a fejét csóválta.

– Reggel azon töprengtem, mit mondhatnék ebben a helyzetben a spártaiaknak? El tudod képzelni az arcukat? Én mondom neked, szívesebben harcolok a testvéreimmel, az athéni férfiakkal, a mi hoplitáinkkal… – Hangja fokozatosan erősödött és keményedett. Egyre többen figyeltek rá. Xanthipposz ráeszmélt, hogy a szíve a fenntartásai ellenére is gyorsabban dobog. – …a mi győzelmünkért! Nem cserélném el a helyemet ezekben a sorokban egy palotáért Spártában, se másutt Görögországban! Esküszöm Arészre és Apollónra, hogy a miénk lesz a győzelem – a miénk lesz a dicsőség! Nem osztjuk meg sem Spártával, sem Thébaival, sem Korinthosszal, ma nem! Mert mi egyek vagyunk! Mi Athén vagyunk! Egy nép, egy nyelv, egy kultúra!

Xanthipposz meghökkenésére az emberek éljenezni kezdtek. Észrevette, hogy Themisztoklész vet rá egy pillantást, mintha ellenőrizné, mit szólnak az előadásához. Pedig most valami nagyon értékes dolgot tett. Mindnyájuk szívét jeges kéz szorította össze a látványtól, ahogy az óriási hajóhad siklott feléjük a szorosban, mint a vízi poloskák a tavon. Ám Themisztoklész felpezsdítette őket, visszahozta járásukba a ruganyosságot. Xanthipposz elismerte, hogy ez nem csekélység, és elismerően bólintott. Látta, hogy Themisztoklész meglepetten, sőt valami örömfélével hunyorog az ő reagálásától, mielőtt visszatérne a helyére. Az oszlop mellett elhaladva rá-rácsapott a fiatal hopliták sisakjára, akik nevettek és bólogattak.

Némán figyelte Themisztoklészt, hogyan mondja fel ismét a szónoklatát egy másik sztratégosznak. Cseppet sem zavarta, hogy a hátrébb menetelő hopliták meghallhatják. Xanthipposz közelében mindenesetre mosolyogtak az emberek, és a nyakukat nyújtogatták kíváncsiságukban. Fanyar mosollyal csóválta a fejét. Themisztoklész létfontosságú része a hadnak, de ő akkor se tudja kedvelni, akkor nem, amikor ennyire megnyerő. Ilyen emberben sose lehet bízni. Miért is nem jön végig az oszlop mellett Ariszteidész, akkor láthatnák a katonák, hogy mi az igazi méltóság. Ő persze sose tenne ilyet, így most az összes hoplita arra fog emlékezni, hogy Themisztoklész volt az, aki mellettük vonult, és szólott hozzájuk.

4

Datisz tábornok megállapította, hogy a széles öböl tökéletesen alkalmas a céljaikra. A magasban sirályok vijjogtak, a levegőnek sós tengerszaga volt. Sok perzsa tiszt gyűlölte a mély vizeket. Datisz meg is értette a félelmüket. Itt nem számított, megtanítottak-e gyerekkorodban úszni. Ha egy páncélos ember kizuhan a hajóból, legyen bármilyen erős, kapálózzék akárhogy, a fegyverzet súlya egyenesen lehúzza a fenékre. Aki a tengerbe esett, nem került elő többé, amíg a tetemét ki nem mosták a partra a láthatatlan áramlatok. Datisz tábornok úgy érte meg a férfikort, hogy egyszer sem látta az óriási, örökké mozgó kékséget, amely fölött olyan hatalmas volt az égbolt, mint maga a birodalom. Nem mintha ezt ki merte volna ejteni a száján. Ahura Mazdá papjai szerint a birodalom semmihez sem hasonlítható. Határainak végigjárásához egy élet sem elég, nagysága közönséges emberi ésszel fel nem fogható.

Mélyen beszívta a levegőt, élvezte a só és a hínár szagát. A király eddig állítólag elégedett a hadjárattal. A flottát két év alatt megvásárolták és felépítették. Korlátlan hozzáféréssel a királyi kincstárhoz semmi sem lehetetlen. Elvégre a birodalom közönséges tartománnyá fokozta le Lüdiát, holott annak a királyságnak a neve egyet jelentett az irdatlan gazdagsággal. Aranyat, ezüstöt, drágaköveket bányásztak mindenütt, ahol szerették a Nagykirályt, aki simán munkára foghatott tízezreket, hogy építsenek, ácsoljanak és kovácsoljanak.

A görögök szánalmasan csekély erőt hoztak Iónia városainak felszabadítására. Szardeisz felgyújtása annyi volt, mint a dühös darázscsípés; utána hazamentek, abban a hitben, hogy halálos sebet ejtettek az ellenségen, holott épp hogy fölébresztették. Datisz tábornok elmosolyodott a hasonlaton. Merje elmondani ma este a tisztek lakomáján? Inkább nem. Valaki úgy dönthet, hogy a birodalom sose alszik, és még feljelenti. Elveszítené a fizetését, vagy lefokoznák, ám ennél sokkal rosszabb is érheti, ha ellenségei a megfelelő fülbe csepegtetik a mérget. Dareiosz Nagykirály csak egy töredékéről értesült annak, ami a birodalomban történt. Nevében eljáró szatrapái olyanok voltak, akár a kisistenek. Aki szolgál, az mind gáncsolható, még a valaha volt legnagyobb tengeri hadjárat főparancsnoka is. Datisz tábornok nem utolsósorban azzal érte el magas rangját, hogy mindig tudta, mikor hallgasson.

A hajóhad egy hete kikötött Eretriában. Ment minden, mint a karikacsapás. Datisz büszkeséggel emlékezett a kikötőváros kirablására, amelyet maga Dareiosz is végignézett, kezdetben a királyi zászlóshajó biztonságából, aztán a parton fölvert irdatlan sátorból.

Leölték az összes görög férfit, akik idősebbek voltak tizennégynél, és minden asszonyt, aki már nem szülhetett, vagy beteg volt, vagy munkaképtelen. A többieket felterelték a hajókra, és visszaküldték Ióniába, ahol több hónapig tartó utazás vár rájuk a birodalom szívébe. Azokat, akik túlélik az utat, el fogják adni egzotikus dísztárgyul a gazdagoknak. Az olyanoknak, mint Datisz, aki még sose látta a tengert.

Kincsek is voltak a görögök templomaiban, ahol évszázadok óta gyűltek az áldozati ajándékok, csak össze kellett szedni őket. Datisz tábornok nem tudta felkelteni királyának érdeklődését a hadizsákmány iránt, de attól még nem hagyták itt. Az arany az arany, és az ezüst is ezüst, mindegy, kinek a képét verték rá. A zömét beolvasztják és újraöntik. A tűz újjáteremti őket, mint ahogy a szabad emberből is rabszolga csinálható a tüzes vassal.

A tábornok nem volt elégedett, amikor az utolsó lovakat is odavezették a partra felfuttatott, megdőlten várakozó hajókhoz, amelyeknek fenékbordája mély árkot szántott a fövenybe. Kagylóhéjként hevertek a homokon, pallókat meresztve magukból. Az állatok és lovasaik lehetőséget kaptak, hogy a tengeren töltött hosszú idő után ismét a szilárd talajon lovagolhassanak, és teleszívhassák magukat szárazföldi levegővel. Datisz tisztában volt vele, hogy a büszke paripák nem képesek hányni, akárhogy kínlódnak, csak egyre jobban megbetegszenek a hullámzástól. Végül kifehéredik a szemük, és hullani kezdenek. A lovasaik nem szenvedtek hasonló bajoktól. Egy-két hét után is bölcs dolog volt ellenszélben haladni.

A tábornok látta, milyen komor a katonák arca, amikor visszavezetik hátasaikat a fedélzetre, majd le az állásokba a bűzlő, mocskos raktérbe, amelynek homályában patkányok nyüzsögnek. Mégsem panaszkodtak, nem is tétováztak. A tágas, lapos part a hegyek koszorújában tökéletes hely volt a pihenéshez és a felkészüléshez a következő csapásra. Az invázió egyformán kimerít embert, állatot. Bár Eretriát elég könnyen térdre kényszerítették. Amint a katonák visszatérnek a hajókra, elvitorláznak a part mentén Athénhoz, blokád alá veszik a várost, és partra tesznek negyvenezer veterán katonát. Jó erre gondolni, hogy már az evezős rabszolgák számában is messze meghaladják a helléneket. Szép máglya lesz a görög templomokból, olyan, mint amilyen Szardeiszben lángolt.

Mosolyogva nézte, ahogy az utolsó lószállítók elkezdik a vízre bocsátás fáradságos munkáját. Csónakok vitték ki őket más hajókhoz, hogy az emberek, az evezők és a feszülő kötelek erejével vontassák ki a gályákat a partról a mély vízbe. Kényes, idegtépő feladat volt. Megtörtént, nem is egyszer, hogy a hajók már a sekélyesben felfordultak, a tengerbe fojtva mindenkit, aki a fedélzeten tartózkodott. Datisz a királyra sandított, aki valamivel távolabb, a homokon fölvert sátor kényelmes árnyékából figyelte a munkálkodást, és az angyalokhoz fohászkodott, hogy ne engedjék felborulni az utolsó hajót. A Nagykirályt felzaklatják a rossz előjelek.

Visszafojtotta a lélegzetét, amíg az utolsó lovak átvergődtek veszélyesen billegő csónakjukkal a hullámverésen. Olyan közel voltak a tábornokhoz, hogy Datisz hallotta a nyerítés közepette a dühös kiáltásokat. Elégedetten fújt egyet. Az evezők a vízbe merültek, a hajó megindult kifelé.

Vontatás után kezdődhetett a várakozó ezredek behajózása. A cápaként köröző, karcsú triérészek fedélzetét jól meg lehetett tömni emberekkel. Néhányuk már jött is befelé, mert a kapitányok unták a várakozást kint a tengeren, ahol nem volt társaságuk a nyikorgó köteleken, a hullámzáson és a mogorva evezős rabszolgákon kívül. Datisz fellélegzett, amikor az első sorok szabályos alakzatban felvonultak a parton, várva, hogy hajóra szállhassanak. Ez a partszakasz tökéletes természetes kikötő, védett a gyomorforgató hullámtornyoktól. Datisz csak csendes vizeket látott az előző esti partraszállás óta. Emberei jóllaktak, kipihenték magukat, ellenőrizték a felszerelésüket és a fegyvereiket, számba vették, amit Eretriában szereztek, és elindították haza az új rabszolgákat. Mindezt egyetlen éjszakán! Milyen hatékony a birodalom! Vajon engedélyezné a Nagykirály, hogy itt építtessen házat magának, miután egész Görögországot behódoltatták? Szép lenne ezt látni minden ébredéskor.