Tripiconi sztori – ifjúsági regénysorozat – spin-off

Robin O’Wrightly: Roland Wieslowski

Tizennégy éven felülieknek

Hungarian edition © 2024 Robin O’Wrightly

Tripicon © 2008 Váczy Jépont Tamás jogutódjai

Perallantisz © 2024 Robin O’Wrightly

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Könyvek Sorban kiadó felelős ügyvezetője

ISBN (pdf) 978-615-6585-11-0

ISBN (epub) 978-615-6585-12-7

Borítóterv és tördelés: Szabó Borka

Borítómodell: NightCafé AI by Greg Rutkowski

konyveksorban@gmail.com

www.robinowrightly.com

https://moly.hu/sorozatok/tripiconi-sztori

Olvastad már a Tripiconi sztorit? Vagy még nem?
Mindkét esetben élvezni fogod ezeket a történeteket.
figyelem! Ha érzékeny vagy a spoilerre, vagy nem érthető, kifejtésre áhító részletet találsz, akkor előbb olvasd el a Tripiconi sztori című sorozat megjelent részeit!

Ismertető

Olvastad már a Tripiconi sztorit? Igen? Akkor biztosan érdekel a vérgonosz Roland Wieslowski háttértörténete. Kicsoda ő valójában? Mitől lett ő olyan, amilyen? Hogyan irtott ki majdnem egy egész népet? Milyen alávaló és mocskos dolgokat csinált még? És végül mi okozta a vesztét: az esze vagy a szíve? ;)

Olvastad már a Tripiconi sztorit? Nem? Akkor lehet, hogy erről a lengyel származású amerikai genetikus tudósról és az őrült, földalatti ámokfutásáról szóló kisregény felpiszkálja a kíváncsiságodat. ;) Olvasd el ezt is, azt is! :D

„A világ egy antihős szemén keresztül.” Ez is a Tripiconi sztori ifjúsági sci-fantasy sorozat része.

A sorozat 2024-es kiadásainak új borítói

1. Prológus[1]

Az új nap reggele így virradt rájuk, hogy átharcolták az éjszakát, és egy nagy háború végkifejletével kellett elszámolniuk. Az egybegyűlteket eléggé megviselték az események, de közülük néhányan azért ott maradtak a rituális elbocsátáson, vagyis az elhunytak és a halálraítéltek magmába küldése idejére.

A szakadár lázadó zászlóaljparancsnok testét visszaadták a Föld magvának, megemlékezve jótetteiről, elfeledve gonoszságát, de ezek miatt nem is került be a Hősök Emlékkönyvébe.

Roland Wieslowski és Linda McCullom fölött a király mondott ítéletet:

– Ezekről a gyilkos rendbontókról döntsön a Város polgársága! Száműzetés vagy halál?

– Halál! – kiáltotta egy emberként a nép.

Hieronimusz azonban meg akart győződni róla, hogy Perallantisz jól döntött. Mivel ő sosem akart embert ölni, akkor sem, ha azok történetesen nagyon gonoszak voltak. Az emberarcú szörny és a lánya egyértelműen ebbe a kategóriába tartozott.

– Elbocsássuk-e ezeket az atlantidákat? – ismételte meg a kérdést a király.

– Bocsássuk el! – volt másodszor is ugyanaz a válasz.

McCullom az apjára nézett értetlenül, mert neki mást jelentett ez a szó. Remény csillant a szemében, egy pillanatra felfedve sebezhető emberi lényét.

– Most hazaengednek…?

– Dehogy, te idióta! – torkolta le durván a férfi. – Megölnek!

Nem törődött vele, mennyire fáj ez a válasz a fiatal nőnek, mert ő maga már nem érzett semmit, hosszú ideje, a fékevesztett dühön kívül.

Az uralkodó még utoljára feltette a kérdést:

– Csakugyan halál?

– Mindörökké halál! – válaszoltak a polgárok.

Linda és Roland kezei egymáshoz voltak kötözve, így volt lehetősége megszorítani az apjáét:

– Mielőtt velem jössz a pokolba, mondd, hogy szeretsz, legalább egyszer, Apa!

Az ridegen nézett rá, és elhúzta a kezét:

– Jaj, ugyan már! Mintha csak az anyádat hallanám. Tudod, mit? Egy fiúgyerekkel jobban jártam volna. Mellettem bármi lehettél volna, de te is csak érzelgős lettél… Túlértékeled a szeretetet, te kis hülye! Halj meg méltósággal!

– Ezek a földalatti mocskok tették veled, igaz? Ők vették el a szívedet! – fújta frusztráltan a vörös.

Az ősz, hajdan szőke felmenője szótlan állta az ostromot, tekintetében minden megvetésével az érző lények iránt.

Hieronimusz feléjük fordult, és ennyit kérdezett:

– Mindenkit megillet az utolsó kívánság joga, titeket is. Mit kívántok hát?

Linda addigra elborult elmével csak ennyit tudott üvölteni:

– Hogy pusztuljatok el ezen a helyen mind!

Roland nem szólt többet, de teljes szívével egyetértett a lányával, ebben legalábbis. Ők ketten már készültek beteljesíteni ezt az átkot.

Amíg a Föld mélye felé zuhantak, néhány másodperc alatt lepergett Wieslowski előtt addigi élete. Hogyan történhetett meg mindez? Annyira jól alakultak a dolgok! De az élet alapvetően igazságtalan. Hacsak abban nem, hogy egyszer úgyis véget ér mindenkinek.

2. Egy szörny születése

1992-et írtunk, valahol egy amerikai nagyvárosban egy sármos, kölyökképű „szőke herceg” nézett vissza a tükörből a fiatalos kutatóprofesszorra, aki azonban sosem látta elfogadhatónak önmagát. Harminchárom éves korára két diplomával bírt, de barátnője egy sem akadt, mivel ő sosem élhette a fiatalok átlagos életét. Mostanra jutott el odáig, hogy egyáltalán randevúra gondolhasson, ezért most biztatóan magára mosolygott.

Annak örült a legjobban, hogy már lement a nap, így nem kellett vastag rétegben az arcára és szabad bőrfelületeire kenni az elérhető legmagasabb faktorszámú naptejet. Egy ritka genetikai betegségben szenvedett, amire az Újvilágban sem akadt gyógyír. Pedig azért tanult genetikus kutatónak és lett ilyen ifjú korára professzor, hogy megtalálja rá a megoldást, amivel véget vethet a testi korlátainak.

Este szabadon közlekedhetett a városban, de nappal mindössze fél percig tudott megmaradni a friss levegőn, speciális védőkrémmel pedig csak negyedóráig. Minden nap lelkesen várta ezt a tizenöt percet, mert ennél többet nem tartózkodhatott kint. A maradék nappali idejét egy lefüggönyözött szobában kellett töltenie, csak este nyílt meg előtte szabadon a tér, így aztán nem sokat aludt. Úgy érezte magát, mint egy vámpír, lehet, mások azt is hitték róla és beszélték ki a háta mögött. Néha azon gondolkodott, valójában nem is bánná, ha az lenne. Inkább szörnynek lássanak, mint nyomoréknak.

Az élet igazságtalanul elbánt vele, döbbent rá, amikor rossz géneket adott neki, egyként a százmillió közül – mint megtudta kiskamaszként az orvostól, aztán egy ismeretterjesztő filmsorozatból is. Nemrégiben pedig egy brit kislányt regisztráltak ezzel a rendellenességgel, aki csak szkafanderben bírt megmaradni a kertjükben. Ő emellett súlyos immunhiányos tüneteket is produkált, ami az ifjú kutatót szerencsére elkerülte.

Ennek ellenére, amikor őt diagnosztizálták a lengyelországi Łódźban, ahonnan származott, az orvosok nem tudták, pontosan mi miatt volt extrém módon érzékeny a nap sugaraira. Ha nem kente be magát egy speciális összeállítású, 120 faktoros védőkrémmel, egy fél perc alatt rákvörösre sült és felhólyagosodott a hófehér bőre a napon.

– Erősen fényérzékeny a fiú, nem tehetünk semmit a megelőzésen kívül. Nem mehet a napra, törődjön bele, Anyuka – tárta szét a kezét a háziorvos, amikor Agnieszka Wieslowska elvitte hozzá a fiát. – Egy a százmillióból az esély, és neki ez jutott. Legalább más baja nincs.

A kis Roland számára nem léteztek gondtalan, napsütötte, labdakergetős, fűben hempergős, élménygyűjtő nyarak, sem hegyek között síelős, korcsolyázós telek. Ki kellett hagynia a tengerparti sütkérezést, a tavi hajókázást, a futkározást a pipacsos réten, vagy az úszást egy sebes vizű folyóban, esetleg játszóteres focicsatát, csúzlival galambra lövöldözést a helyi vagányokkal. A nagy Roland pedig nem mehetett nappal a barátaival sehova, sem lányokkal ismerkedni, esetleg esténként, amikor már lement a nap, de nem igazán erre vágyott. A teljes életét egészen akarta élni, nem rettegve a környezete rá gyakorolt negatív hatásaitól.

Az évek során zárkózottá vált, akit foglyul ejtett az otthoni és a kollégiumi szobája, a tantermek négy fala, és fent az enyhet adó tető. Belevetette magát a tanulásba, rekordgyorsan elvégezte a gimnáziumot és állami ösztöndíjjal a moszkvai Lomonoszovra, majd onnan – különleges engedéllyel és ajánlással – egy amerikai egyetemre, a Princetonra ment, hogy ott évfolyamelsőként végezzen a természettudományi szakon. Azonnal befogadta őt az egyetemi kórház kísérleti részlege, ahol genetikus kutatónak készült, hogy megoldást találjon az életét tönkretevő génproblémára. Ha nem önmaga végett, akkor a gyerekei érdekében, ha valaha megszületnek.

Talán nem szerencsés ilyen betegséget továbbörökíteni – jutott néha az eszébe, és elfogadta sanyarú sorsát, még mélyebbre fúrva magát a munkájába. Bár, ha lányom lenne, nem biztos, hogy megjelenne benne, mert ez a legtöbb génhibát tekintve tipikusan öröklődik: a nők hordozzák, a férfiak szenvedik. Két X-kromoszóma közül az egészséges nem engedi a beteg felszínre törését, viszont a férfiak csak egyetlen ilyennel rendelkeznek, amit az Y-kromoszóma nem tud visszatartani, ha az pont a sérült X. Szegény brit kislány valószínűleg pont kifogott két hibás kromoszómát. De ha nekem fiam lesz? Inkább ne kísérletezzünk… Nincs is kivel. Egészen addig száműzte magát egyfajta önkéntes cölibátusba, amíg meg nem ismerte a világ legszebb mosolyú nőjét.

Pár hete jelent meg az egyetemen Susan McCullom, egy frissen végzett kutatóasszisztens, aki képes volt Wieslowskit kirángatni a depressziójából egyetlen mosolyával. Az ifjú professzor végre kezdte úgy érezni, hogy él, és azt sem bánta, ha a lány miatt egy hét alatt fogyasztotta el a havi kenőcsadagját. Úgyis az egyetem állja a cechet – nyugtatta magát. Amerikában amúgy sem kellett papírhengerbe rolnizni a végletekig inflálódott złotyit, mint Łódźban. A Princeton jóvoltából oda utazhatott, ahova csak hívta a szakma, és ahhoz elég népszerű volt, hogy ebben az élményben szívesen megfürdesse a nyomorult lelkét. Szeretett – szigorúan beltéri – előadásokat tartani, mivel különös elégedettséggel töltötte el a közönség áhítatos figyelme. Olyan erőt adott a szívébe és fegyvert a kezébe, amiből tudta, bár mindenki szeretné, de nem sokan osztoznak vele. A tudás hatalom!

Egy konferenciára érkezetten örömmel tapasztalta, hogy Susant osztották be mellé, segíteni őt az előadás körüli események lebonyolításában. Így a professzort az sem zavarta, hogy elírták a névjegytábláját: dr. prof. Ronald Wiselowski állt rajta – két helyen betűt cseréltek –; apró bakik, de egy pedáns tudós elme számára maga lett volna a pokol. Azonban Roland éppen szerelmes volt, és ebben az állapotában a világ is összedőlhetett volna felette, az sem számított neki.

Még egyszer belevigyorgott a tükörbe, és igyekezett nem gyűlölni benne azt, akit lát. Pedig tényleg jóképű lévén, ha felfigyelt volna rájuk, meglátta volna, ahogy megfordultak utána a lányok. Szőke, a divatnak megfelelően nyírt frizurája alól égkék, intelligenciával telt szemek villantak, a sok krém hatására rugalmas, ránctalan és világos bőre mellől. Mindez jellegzetesen kelet-közép-európai, de szimmetrikus arcformával körítve, barátságos kinézetet kölcsönözve neki, szép rajzolatú, közepesen telt ajkakkal és határozottan egyenes vonalú, de közepesen vastag, helyes orral együtt. Nem volt túl magas, sem alacsony, pont jó elosztású, atlétikus testalkatú. Ha az élet rossz géneket adott neki az egyik helyen, a másikon jókat kapott, nem lett hízásra hajlamos, és meg tudta tartani az ideális izomtömegét is. Ami miatt népszerű lett, hogy krisztusi korba érve is kölyökképű maradt, komolysága azonban behozta az életkorát. Plusz bár folyékonyan és pontosan, ám jellegzetes lengyel akcentussal beszélte az angolt, amit rendkívül szexinek tartottak a korabeli nők. Ő nem bánta, ha emiatt „szláv furabogárnak” tartották az amerikai kollégái, néha erre a szerepre direkt rá is játszott.

Akárhogyan is, ott és akkor elhatározta, imponálni akar Susannak, és kerüljön bármibe, eléri, hogy a lány beleszeressen. Immár a közönsége mellett őt is le akarta nyűgözni, és elhatározta, hogy egy érdekes „kísérletre” szánja el magát. A konferencia utolsó estéjéig feltétlenül össze kell jönnöm vele. Muszáj megszereznem őt, szükségem van rá. Kellemeset a hasznossal! – igazított egyet a nyakkendőjén, illetve az elírt névtábláján, azzal elindult meghódítani az élete reménybeli szerelmét.

3. Új célok és mérföldkövek

Bármit akart, azt elérte, és amint megszerezte, megunta és elhajította – ilyen ember volt Roland Tadeusz Wieslowski. A szaktudása és az azzal szerzett hatalma elvakította, a betegsége eltorzította az értékítéletét, a megszállottsága, amivel a probléma megoldását hajkurászta, mindent eltörpített, ami előtte óriási volt, vagy felnagyította az aprót. Hiába szeretett volna jól dönteni, nem élt ezzel a képességével, mert egyre inkább elnyelte a saját szuverenitása iránt érzett olthatatlan vágy.

Választhatta volna az élete szerelmét, a nyüzsgő városi életet, a tisztes kutatói pályát egy jól bebiztosított öregkorral, ám ő mindent beáldozott a saját egója oltárán. Meg akarta mutatni mindenkinek, hogy ő nem egy génhibás korcs, hanem egy teljes egész ember.

Később – amikor élete végén a magmaűr felé zuhant – egy röpke másodpercig ezzel együtt az is az elméjébe villant: minden a te hibád! Meg sem kellett volna születned, te szörnyeteg! Hogy ezt a gondolatot magára vagy esetleg Lindára értette, már nem maradt ideje eldönteni.

Susan McCullomöt viszont sikeresen magába bolondította a 1992-es orvosi konferencia végére. Ebben persze talán az is közrejátszhatott, hogy a nő már a kezdetektől fogva érzett iránta valamit, így dr. Wieslowskinak nem volt nehéz dolga. A záróestet követően az ő hotelszobájába mentek fel, ahol együtt töltöttek egy feledhetetlen éjszakát, mielőtt visszautaztak volna New Jersey-be.

A Princetonra visszatérve azonban lezárult a különös kísérlet, Roland pedig a mindent szakaszokra osztó elméje alapján elengedte a szerelem elsöprő érzését, ezzel Susant is elutasítva magától.

Nem tudott máshogy cselekedni, mivel nem igazán volt tapasztalata a hosszabb kapcsolatok terén. Ideig-óráig fűzte viszony nőkhöz, de egyrészt nem sokhoz, másrészt igazán szerelmes még sosem volt. Ez a lány lett az első, aki valami őszintén mély benyomást tett rá, azonban miután „összejött vele”, ez az érzés valahogy megsemmisült. Képtelen lett volna meghazudtolni magát, és szerelemmel ámítani valakit, aki iránt nem táplált mást, csak egyszerű baráti érzelmeket némi extra testi felhanggal.

– De hát én szeretlek! – bukott ki a kétségbeesett válasz Susanból, mikor szembesült a szakítással.

Egészen viharosan egymásba gabalyodtak lelkileg is, legalábbis dr. McCullom így gondolta. Arról nem tehetett senki, hogy dr. Wieslowski professzor nem osztotta a nő érzéseit.

– Sajnálom – próbálta oldani Roland a feszült és elkeserítő helyzetet, még ha átélni képtelen is volt –, én nem… Én nem.

Akkor döbbent rá, talán sosem szeretett senkit, mert nem tudta felidézni, milyen érzés az. Mit jelent egyáltalán a szeretet? – értetlenkedett magában. Megmenteni a másikat? És ha nem akarja? Vagy a kedvében járni? Akkor hazudni is az? Számít bármit is a szeretet? A világ jobb lesz ez által? Én meggyógyulok? Szeretni fogom Susant? Egyik kérdésre sem tudott igennel felelni. Nem akarta tönkretenni őt, azonban az alakoskodást sem vállalta volna fel. Mivel nem tudta meghatározni, érez-e a kollégája iránt egyáltalán többet az együtt töltött éjszaka kellemes emlékénél, némi értetlen dühöt magára erőltetve végül teljesen kizárta a nőt az életéből.

Talán nem kellett volna – sejlett fel előtte egy pillanatra, amikor a fülébe jutott, hogy dr. McCullom szülési szabadságra megy, ugyanis gyereket várt, csak titkolta. Mivel nem verték nagydobra a liezonjukat, így csak ketten tudhatták, hogy Roland az apja. Nem gondoskodtak megfelelő védelemről azon az éjszakán, mert egyikük sem vette komolyan – minden tanultságuk és tapasztalataik ellenére –, hogy megfoganhat. Utólag pedig már hiába akartak volna tenni ellene, mégha Amerikában az abortusz engedélyezett volt egészen a születés napjáig is. Susan ragaszkodott hozzá, hogy kihordja és felnevelje a babát, ha kell, egyedül. Ezért nem is említette Wieslowskinak, hogy teherbe esett tőle. Nem akarta zavarni a köreit, vagy megkötni a kezét az apasággal. Ezért hát a professzornak a lánya születésének tényét is a princetoni pletykákból kellett megtudnia.

Amikor kiderült a dolog, éppen ebédidő volt. Ment a találgatás, ki lehet a gyerek apja, de nem jöttek rá. Susan jó titokkezelőnek bizonyult, Rolandnak pedig nem volt érdeke beszélni erről, inkább kerülte a témát, ha szóba jött. A munkatársai arra gondoltak, mennyire magának való, családtalan lélek, aki talán sosem akarna gyereket amúgy sem. Ez valamennyire igaz is volt, hiszen a férfi nem találta magát alkalmasnak az apaszerepre. Hogyan, amikor nekem sem igazán volt apám? Agnieszka és Tadeusz Wieslowski hamar elváltak, még Roland kiskorában, talán együtt nem tudtak élni, vagy a kisfiú betegsége nehezítette meg a kapcsolatukat, ez nem derült ki. Ő apjától csak a nevét kapta örökül, középső keresztnévként a Tadeuszt is. A Wieslowski nevet később Agnieszka sem vetette le, az öreg Tadeusz viszont kikerült az életükből. Nem tartotta a kapcsolatot a családdal, és Rolandnak sem igen hiányzott. Egészen mostanáig – amikor is valamilyen apaképet kellett volna felmutatnia a frissen született lánya felé.

Azonban az egója nem engedhette, hogy ilyen téren is „nyomorék” legyen. Ezért ismét kieszelt egy kísérletet: megtanul apának lenni, ha törik, ha szakad. Olyan apának, akire a lánya holtáig büszke lesz és imádni fogja, amíg csak él. Azt is tudta, miként érje el ezt Susannál, annak ellenére, hogy nem akarta jobban felforgatni az életét, mint ahogy eddig sikerült. El is érkezett az a naptalan este, amikor nekilátott megvalósítani a tervét.

– Mit akarsz? – McCullom nem fogadta túl szívélyesen az ajtóban ágáló Rolandot. A háttérből nyűgös babahangok szűrődtek ki.

– Ki az? – szólt egy hang a szobából, idősebb nőé, talán Susan anyja lehetett.

– Senki! – kiabált vissza a frissen szült mama, amivel némiképp beletiport a gyermeke apja lelkivilágába. Ez azonban nem érdekelte, Wieslowski pedig nem mutatta jelét, hogy bántaná. – Siess, kérlek, mert dolgom van.

– Figyelj, tudom, hogy… az enyém – hebegett-habogott a köztiszteletben álló, egyébként mindig pontosan fogalmazó tudós. – Én csak… nem akarom, hogy… szeretnék segíteni… ha engeded. Nem nevelheted fel – krákogott bele zavartan – egyedül.

– Nem vagyok egyedül – vetette oda érzéketlenül éles hangon Susan. – Itt az anyám és a nővérem is. Ráadásul megismertem valakit – hangsúlyozta ki az új szerelem tárgyát –, akivel boldog vagyok.

Roland kezdte elveszíteni a kontrollt, amit elég nehezen tűrt, ezért támadásba lendült.

– Miért nem szóltál róla? Miért zártál ki engem? Egyáltalán hogy’ hívják? Nem tudok róla semmit!

– Normális vagy? Te szakítottál velem – kerekedett ki Susan szeme a nyilvánvaló tolakodástól. – Nem emlékszel? Mégis miért akartam volna, hogy tudj róla? – utalt a kicsire.

– Talán mert… mintha lenne valami apró közöm a létrejöttében! – kínlódott Roland a helyzet komikus abszurditásán, és azon a tényen, hogy a másiknak nagyon is igaza van. De nekem is, elvégre a gyerek apja vagyok, jogom van részt venni a nevelésében, ha én is akarom!

– Linda – válaszolt elsőre teljesen oda nem illőt a nő. – A neve Linda. De most menj el, kérlek! Altatunk – azzal se szó, se beszéd, Wieslowskira csukta az ajtót.

Ő pár másodpercig csak állt ott, és ezt az egészet valamiféle igennek tekintette. Linda. Linda Wieslowski – ízlelgette magában a poronty nevét.

Ideje volt elindulni a második fázis felé: megszerezni az apasági láthatás egyetemes jogát.

Felkeresett egy ügyvédet, akit beavatott a titkába, illetve együtt átnézték, milyen jogai vannak egy, a gyereke neveléséből ok nélkül kizárt apának. Kiderült, hogy a bíróság gond nélkül megítélné neki a gyermek láthatását, feltéve persze, hogy az anya beleegyezik az apasági vizsgálatba, ami bebizonyítaná Roland elidegeníthetetlen nemzői szerepét. Egyébként visszautasíthatja a vizsgálatot, ami miatt Wieslowski meg beperelheti, hogy joga van gyakorolni az apaszerepet abban az esetben, ha gyanú felett áll, és a bíróság felszólíthatja az apasági vizsgálatra az anyát ennek eldöntésére. Egyelőre félretette talonba a jogász forgatókönyvét, ha esetleg nem jutna dűlőre Susannal. De úgy tervezte, hogy sikerül meggyőznie, mivel rendszeres és nagy összegű gyerektartással is el akarta látni. Megadni mindent annak, akinek lehet apja, attól, aki ezt gyerekkorában sosem kapta meg