RINA KENT

All The Lies

Minden hazugság

Rina Kent – All The Lies – Minden hazugság

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Rina Kent – All The Lies

Copyright © 2020 by Rina Kent

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2021

Hungarian translation © Fazakas Emese

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Masiko Fable

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9786156155894

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

Azoknak, akik soha nem adják fel.

Előszó

Helló kedves olvasó,

Ha még nem olvastál tőlem, jobb, ha tudsz róla, sötétebb történeteket írok, egyes jelenetei felkavaróak lehetnek. A könyveim és a főszereplőim nem a gyenge szívűeknek valók. Ha szereted az ilyenfajta könyveket, készülj fel a fordulatokra, bonyolult karakterekre és az intenzív szenvedélyre, mert mindannyian szeretnek gyűlölni.

Minden hazugság nem önálló kötet.

Folytatása: All The Truths- Minden igazság

Rina Kent

Lejátszási lista

Every Breath You Take – Chase Holfelder

Amsterdam – Coldplay

Heartbeat – Point North

Breakeven – The Script

Sinner – Deaf Havana

Into The Dark – Point North & Kellin Quinn

– Bring Me The Horizon & Halsey

Prom Queen – Molly Kate Kestner

Admit Defeat – Bastille

Save Me – XXXTENTACION

In Between – Glass Tides

Yours – Jake Scott

Just Exist – Eliza & The Delusionals

It’s Ok Not To Be Ok – Little Hurt

Dig – Arrested Youth

You Know That – No Love For The Middle Child

Roses – Soleima

Scream – SAINT PHNX

1.

Egymásba fűzöm az ujjaimat és mosolygok.

Ez az első alkalom, hogy ledobom a láncaimat és minden nehézséget, ami rám telepedett.

A családom.

Ő a családom.

Egyformák vagyunk.

Ugyanaz az eperszőke haj, bár az övé rövidebb. Ugyanaz a bőr, ami cserzettnek tűnik, de mégsem. Ugyanaz a hatalmas kék szem, ami tükrözi a mély óceánt és a hatalmas kék eget. Lehet, hogy külön éltünk eddig, de még mindig egyformák vagyunk. Még mindig úgy nézünk egymásra, mint a tükörbe, mintha két külön testre osztott félként egyek lennénk. Mostantól az életem más lesz. Végre megtaláltam ezt a nyugalmat, és bármit megteszek, hogy megvédjem.

Egy öreg padon ülünk egy kunyhóban. A párás levegő, a fenyő és a fű illata beáramlik a félig törött ablakon. A minket körülvevő erdő védelem a külvilág ellen.

Ez a mi menedékünk.

A menedékünk, ahol senki sem talál ránk. Felidézi az emlékeket abból az időből, amikor Reina és én ölelkeztünk és elbújtunk. Annak idején nem feltűnősködtünk, alig adtunk hangot. Sok bepótolni valónk van. Alig várom, hogy halljam, mi történt vele az évek során.

Reccsenő léptek hangja szűrődik be a nesztelen helyiségbe. Egyszerre kapjuk fel a fejünket. A kezünk izzad, és a korábbi békesség nyomtalanul elillan a levegőben.

– Vársz valakit? – A hangom olyan ijesztőnek tűnik, ahogy érzem magam.

– Tudod, mondtam neked... – Remegő testtel rágcsálja alsó ajkát.

– Mit?

– Rossz társaságba keveredtem, Rai.

Megragadom a vállát, és tekintetem az övébe mélyesztem. Furcsa magamat bámulni.

– Elmegyünk a rendőrségre. Senki sem fog többé bántani, Reina. Együtt leszünk, ahogy ígértem.

– Becsszó? – Kitartja a kisujját, a szemei könnyek nélkül ragyognak.

Nevetek a gyerekes gesztuson, miközben megragadom az ujját az enyémmel.

– Huszonegy évesnek kellene lenned, nem kislánynak, de lényegtelen. Becsszó.

– Hé, öt perccel idősebb vagyok nálad.

– Igen, de nem számít.

Hirtelen dörömbölés rázza meg az ajtót, a rémülettől mindketten távolabb húzódunk a bejárattól. A szívem olyan erősen csapódik a bordáimhoz, hogy csak azt a hangot hallom:

Bumm, Bumm, Bumm

Reina a kabátom ujjánál fogva rángat hátra, érzem az enyhe remegést a kezében.

– Menekülnöd kell.

– Nem! Nem megyek nélküled. Már megint – rázza a fejét.

– Ha rájönnek, hogy nagyapa elment, vége a játéknak. Menned kell, Rai. – Kétségbeesetten rázom a fejem, és minden erőmmel megragadom.

– Nem foglak elveszíteni újra, mikor végre megtaláltalak.

– Nem fogsz. Mindig megtaláljuk a visszautat egymáshoz. Végül is, mi...

– Egyek vagyunk – fejezzük be együtt a mondatot.

– Emlékszel, amikor anyával bújócskát játszottunk? – Bólint, a tekintete újra acélos lesz.

– Igen, emlékszem. Különböző irányba mentünk, hogy eltereljük a figyelmüket. Elterelés – vigyorog.

– Oké, oké – motyogom lemondóan.

Az utolsó dolog, amit akarok, miután újra megtaláltuk egymást Reinával, hogy elváljak tőle, de hinnem kell benne, hogy újra találkozunk, mint mindig.

– Én az ablakon megyek, te az ajtón. – Magamhoz rántom egy gyors ölelésre, a mellkasom összeszorul, tele van kételyekkel. – Kint találkozunk.

– Szeretlek, Rai – borzolja fel a hajamat.

– Én is szeretlek, Reina.

Amint elengedem, a szívem annyira összeszorul, úgy érzem, majd’ szétrobban. Nézem, ahogy a testvérem felugrik és kimászik az ablakon. Olyan mozgékony, ami nem meglepő, tekintve, hogy hol élt eddig. Ezen változtatunk. Tiszta lappal kezdhet.

Vetek hátra egy utolsó pillantást és kirohanok a hátsó ajtón. Amikor anyával voltunk, Reina és én, megtanultunk valami fontosat.

Soha ne nézz vissza.

Ha nem nézel vissza, gyorsabban futsz.

Ha nem nézel vissza, senki sem fog elkapni.

Átsprintelek az erdőn, a föld és az erdő illata megtölti az orrlyukamat. A hófehér cipőm csupa mocsok, a légzésem lassul, ahogy előnyt nyerek. Behúzódom, keresek egy helyet, ahol elrejtőzhetek, aztán észreveszem, eltűnt a karkötőm.

Nem.

Megállok, és ezzel megszegem a saját szabályomat.

Visszanézek.

A lángok felfalják a régi kis faházat, amiből pár perce megszöktünk. Füst és tűz tör ki az erdő közepén.

Egy fekete nadrágos és kapucnis alak visszahúzza Reinát a házba, aki próbál küzdeni, kapálózik, karmolja a kezét.

Férfias, tetovált kéz.

A szívem a torkomban dobog, a lábaim elgyengülnek. Teszek egy lépést előre, majd megtorpanok, amikor találkozik a tekintetem a nővéremével. A fejét rázza, szemei könyörögnek, hogy emlékezzek az évekkel ezelőtt tett eskünkre

Ha az egyikünket elkapják, a másiknak futnia kell.

Már egyszer elkövettem ezt a hibát. Elfutottam anélkül, hogy visszanéztem volna. Aznap elvesztettem az egyetlen testvéremet. De már nem vagyok gyerek. Nem szökünk meg anyával. Ezúttal úgy fogom megmenteni, ahogy ő egyszer engem.

A gondolataim energiával töltik fel a testem. Ökölbe szorítom a kezem. A hajam kócos, a szőke tincseim izzadságtól ragadnak a halántékomhoz. Közel vagyok már, amikor hallom, Reina sikoltozik.

– Nem!

Hirtelen valami kemény és nehéz tarkón vág, térdre esem és elterülök a levelekkel borított talajon. Fekete csillagokat látok magam előtt, könnyek homályosítják el a látásomat. Résnyire nyitott szememen keresztül bámulom az égő házat. Reina hangos, fájdalmas sikolyai kiszűrődnek. A hang rémisztő és... halálos.

– Re-Reina... – teszek egy utolsó próbát. Kinyújtom felé gyenge karomat.

Minden hang eltűnik.

Reina már nem sikoltozik.

Már nem sikoltozik.

Nincs több... harc.

Zokogás tör fel a torkom mélyéről, ahogy elnyel a sötétség.

2.

G.

A megtizedelés érdekes folyamat. Egy repedéssel kezdődik, aztán még egy, majd minden összeomlik és szétesik.

A művészet abban rejlik, ahogy az első repedés kezdetét veszi. Pontosnak, lényegre törőnek és félreérthetetlennek kell lennie azzal a céllal, hogy ártson. Még jobb, ha a semmiből jön elő. Az áldozatokat könnyebb kezelni, ha lesből támadnak rájuk, amikor a világuk a másodperc töredéke alatt a feje tetejére áll.

Ma megkezdődött a tizedelési folyamat.

Reina élete most már az enyém.

Az enyém, hogy megkínozzam.

És az enyém, hogy végezzek vele.

3.

Reina

Egy héttel később...

Segítség!

Valaki segítsen!

Kérem, segítsen nekem!

„Senki sem fog segíteni, szörnyeteg.”

Kinyitom a szemem és összerezzenek. A tarkóm olyan nehéznek tűnik, mint az ólom. Állandó sípoló hang. Fehérítő és kávé elegye kering a levegőben. Klasszikus zene.

Abban a pillanatban, hogy a vakító fehér fény áthatol a szemhéjamon, újra összezárom őket. Nyilvánvalóan rossz korban vagyok rossz helyen.

Nincs erről egy dal?

– Reina?

Valaki az ujjaival felnyitja a szemhéjamat, és vakító fényt mozgat a szemem előtt. A pupilláim égnek a mozdulattól.

– Miss Ellis, hall engem?

– Reina, szívem, nyisd ki a szemed.

Reina? Ki a fene az a Reina?

Valami nem stimmel ezzel a névvel. Teljesen hibás.

Rossz helyen. Rossz időben. Rossz név.

A hangok tovább sűrűsödnek körülöttem. Valaki Miss Ellisnek hív, míg egy idősebb hang folyton Reinának szólít. És van még valaki, akit nem tudok pontosan meghatározni. Férfias hangja olyan, mint egy sötét erdő csillagok nélkül az éjszaka közepén. Mély és durva, mintha a világ összes kegyetlenségét belefecskendezték volna. Ijesztő, hogy egy hang mennyi mindent képes közvetíteni. Majdnem bénító, hogy egy hang mennyire a rémálmok tárgyává válhat. A többi hang azt kérdezi, jól vagyok-e, és azt mondják, hogy nyissam ki a szemem, de ő nem.

Nem!

A rémálom hangja nyugodt, ellentétben a többivel. Ő csak zavartalanul áll, és a rideg csendben közvetíti:

„Ébredj, szörnyeteg. Még nem halhatsz meg.”

Szavai lassan tudatosulnak bennem. Ez az agyam miatt van. A haszontalan dolgokat késéssel értelmezi. A szívem hangosan és keményen dobog a fenyegetéstől, ahogy ő szólít: Szörnyeteg.

Ez nem lehet igaz.

Ez egy álom. Nem! Egy rémálom.

Hamarosan mindennek vége lesz, és visszatérek a normális kerékvágásba.

Csak... Mi a normális?

Nem vagyok Reina vagy Miss Ellis, vagy mi a fene, ahogy folyton hívogatnak. Valaki más vagyok.

Én vagyok... Nem tudom, ki vagyok. Reina ismerős, de nem én vagyok.

Rossz. Minden olyan rohadt rossz.

A feleszmélésem a tudatlanságból kimerítő. Olyan, mintha bújócskát játszanék a sötétséggel; csak nem vagyok biztos benne, hogy elfussak, vagy szembenézzek vele.

Van valami varázslatos a sötétségben... egy lökés, egy húzás. Olyan, mint egy kísérteties altatódal, folyamatosan változó szöveggel.

Próbálom elkerülni a vakító fényt és a hangokat. Olyan sok átkozott hang vesz körül, mind jól hallható kínzás. Folyamatosan felerősödnek, felnagyobbodnak, és nem tudom megakadályozni őket abban, hogy megtámadják az érzékeimet. Olyanok, mint egy elérhetetlen viszketés a bőr alatt.

Aztán egy nap, amikor azt hiszem, megőrülök, nyitva van a szemem. Vagy talán az agyam végre utoléri a valóságot. A tarkóm fáj, ahogy a végtagjaim is. Mintha valaki megvert volna egy baseball ütővel.

Várjunk csak... Ez történt?

A vakító fénytől újra késztetést érzek, hogy becsukjam a szemem, de nem. Nyitva tartom amennyire csak tudom, figyelembe véve a körülményeket. Ha újra becsukom, talán soha nem nyitom ki többet, és visszatérek bújócskázni a sötétséggel.

Biztosan megőrülök.

A környezetem elmosódott. A fehértől eltérő színek fokozatosan élesednek, ahogy jobban összpontosítok. A fejfájásom erősödik a halántékomnál, minél jobban koncentrálok arra, ki van a közelemben. Fehér falak és ugyanaz a fehérítő szag. Ezúttal nincs klasszikus zene vagy kávé, ami valószínűleg azt jelenti, hogy az idősebb hangú férfi, aki beszélt velem, már nincs itt.

– Miss Ellis, magához tért – szól egy halk hang mellettem, mielőtt egy ázsiai nő kedves arca képbe kerül. Fekete haja kontyba van kötve fehér sapkája alatt, és néhány ránc veszi körül barna szemét. Megnéz valamit a körülöttem lévő gépeken, és mosolyogva bólint.

– Felhívom Dr. Andersont. Szüksége van valamire?

Próbálom megrázni a fejem, de a szúró fájdalom a tarkómon megállít. Amikor nem mondok semmit, megkérdezi:

– Hogy érzi magát?

– Pokolian – morgom karcos, élettelen hangon. – A pokolban voltam?

– Olyan szerencsés, kedvesem. Megijesztett minket – mosolyog, és fölém hajol. – A vőlegénye nem hagyta magára, egy percre sem – suttogja.

Van vőlegényem? Nem, ez nem lehet igaz. Nincs vőlegényem. Nincs senkim.

Rossz. Minden olyan rossz.

– Ritka manapság ilyen odaadást látni az egyetemista gyerekeknél.

Egyetem?

Oké, a nevem Reina Ellis, egyetemista vagyok, és van egy vőlegényem.

Vagy rosszul mondom?

Ez nem áll össze az agyamban... vagy még mindig próbál lépést tartani a valósággal?

Amikor újra kinyitom a szemem, az ázsiai nővér figyelme már valamire – vagy inkább valakire – irányul a fejem felett.

– Gratulálok a menyasszonya felépüléséhez, Mr. Carson.

– Köszönöm.

A gerincem lezsibbad és borzongás fut végig a hátamon, majd szétárad az egész testemben.

A durva, mély, enyhén rekedtes hang. A rémálom hangja, aki szörnyetegnek nevezett, és...valami másnak. Volt még valami, de elfelejtettem, mi volt az. A pokolba, sok mindent elfelejtettem. Nem emlékszem, miért vagyok itt, sem a koromra vagy a rohadt nevemre. Minden homályos. Olyan, mintha egy karnyújtásnyira lenne a válasz, de amint az ujjbegyeim megérintik, köddé válik.

A nővér mond valamit, de nem tudom értelmezni, az agyamnak nehéz lépést tartania. Minden túl gyorsan történik, mint valami futurisztikus műsorban.

Várjunk csak, benne vagyunk a Black Mirror egyik epizódjában? Honnan ismerem a Black Mirrort, és a saját életemet nem?

Az utolsó dolog, amire felfigyelek, hogy az ajtó kinyílik, majd becsukódik a nővér mögött. A torkom ebben a pillanatban lesz karcos és száraz. Oldalra nézek vizet keresve. Egy üveget pillantok meg a kisasztalon. Kinyújtom a karomat, hogy megragadjam.

Hatalmas hiba.

Valami a jobb vállamon megroppan, és a fájdalom szétárad az izmaimban. Felnyögök és az alsó ajkamba harapok, hogy elfojtsam a hangot.

A fájdalom csak átmeneti. A fájdalom csak átmeneti – mantrázom anya szavait. Pislogok kétszer, a feltörő emlékre. Emlékszem, hogy volt egy anyám.

Ez az első dolog, ami eszembe jut, amióta felébredtem ebben a sterilizált szobában.

– Nézd csak, ki tért vissza az élők világába.

A mozdulataim megfagynak, ahogy ugyanaz a hang visszhangzik körülöttem. Elfelejtettem, hogy még mindig a szobában van. Nem hallok lépteket, és nem is érzem, ahogy közeledik. A támadás csendes és gyors. Az egyik pillanatban még azt hiszem, hogy a rémálom valóság, a következőben pedig egy széles, magas alak áll az ágyam felett.

Tudod milyen színű egy trópusi erdő, amikor erősen esik az eső? Az ő szeme pontosan olyan. Sötétzöld, majdnem fekete.

Kemény.

Érzelemmentes.

Van valami a szemében, ami megriaszt.

El akarok futni.

El akarok bújni.

De nem lehet. Valami azt súgja, hogy nem csak a fizikai sérüléseim miatt nem tudok elfutni, menekülni előle.

Egyszerű fehér pólót és fekete bőrdzsekit visel, sötét farmerral. A haja olyan színű, mint egy kékes árnyalatban úszó holdtalan éjszaka. Oldalt rövid, középen pedig elég hosszú, hogy kócos legyen.

Az egyenes, élesen kirajzolódó állkapocs vonala és a vastag szemöldöke, végzetesen vonzó élt ad az arcának. Hasonló van a sorozatgyilkosoknak. Széles válla és keskeny dereka tízszeresére növeli a már amúgy is sötét megfélemlítő külsejét.

Nos, a fizikai adottságai érthetők. Végtére is, ő egy sportoló, aki rabszolgaként folyamatosan edz a teremben.

Várjunk csak, honnan tudom?

– Tudtam, hogy visszajössz – húzódik olyan vigyorra a szája, mintha minden erejét beleölte volna.

A nővérrel ellentétben, ő nem tűnik őszintének. Olyan, mint egy vadász, aki közelről figyeli a prédáját a támadás előtt. Egy villámcsapás a mennydörgés előtt. Egy fegyver kattanása a lövés előtt.

Hirtelen azt kívánom, bárcsak megadtam volna magam az eszméletvesztés sötétségének. Az a fajta sötétség jobb, mint ez.

Nem azt szokták mondani, hogy néhány szörny jobb, mint a többi?

Felém nyújtja a kezét, és én ösztönösen a párnámba mélyedve védekezem. A fájdalomtól szétrobban a fejem és a vállam, de nem hátrálok meg. Távol kell maradnom az érintésétől.

Fuss.

Rohanj!

Az ösztönöm utolérte a lassú agyamat, és most ordít velem, hogy tűnjek el innen. Az én állapotomban szinte lehetetlen megmozdítani egy izmot, nemhogy futni. Hátrapillantok a segélyhívó gombra. Talán, ha megkérem a kedves nővért, el tudja küldeni innen ezt az alakot. Talán valaki tud nekem segíteni. Mert most segítségre van szükségem. Érzem a csontjaimban és a nyelvemen.

– Senki sem fog megmenteni. Csak te és én vagyunk. – A hangja félelmet keltő, sötét, ami bekúszik a fülembe és a bőröm alá.

Mintha a végzet közeledne felém, amikor a keze értem nyúl, az államat a hüvelykujja és a mutatóujja közé szorítja. Az érintése gyengéd és puha, sokkolja a meleg bőrömet. Sötét szemei érzelemmentesek, mégis szelíd a pillantása. Egy szadista vigyorra húzza ajkait. Borzongás tör fel a lelkem mélyéről. A megjelenése azt sugallja, hogy mosollyal az arcán fog elpusztítani vagy megcsonkítani.

– En-engedj el. – A hangom, mint egy haldokló könyörgése. A holtak utolsó zúgolódása.

– Ez nem így működik. Emlékszel a szabályokra? – szorítja az államat, míg felszisszenek.

– Milyen szabályok?

– Ha önszántunkból szakítunk, talán hagyom, hogy összeszedd a darabjaidat.

– Mi van? – A gépek hangosan felharsognak a dübörgő szívverésemtől.

Elakad a szavam, amikor olyan közel hajol, hogy lehelete csiklandozza a bőrömet. Egy újabb akaratlan borzongás fut végig a gerincemen és libabőr a végtagjaimon. Nem tudom, hogy a félelem, vagy valami más miatt. Ilyen közelről halálosan gyönyörű és veszélyes. A kettőnk közötti vibrálás tart fogva.

Ismerem valahonnan, de honnan?

Végighúzza nyelvét a szememtől egészen a szám sarkáig. Valami erőszakos és kontrolálhatatlan veszi át az irányítást a testem felett, ami még több libabőrt vált ki.

Reszkető ajkakkal bámulom.

– Isten hozott újra a neked szánt pokolban, szörnyeteg.

4.

Reina

Bumm. Bumm. Bumm.

A szívem adja ki ezt a furcsa ritmust, össze-vissza ver, mintha nem tudná, mit tegyek.

Annyi szadizmus van a férfi szemében.

Annyi...harag.

Ahogy engem néz azokkal az sötét, borús szemekkel, közel áll ahhoz, hogy feldaraboljon, és ott hagyjon meghalni. Talán már meghaltam, a pokolra jutottam, és ő a kínzóm. Különben mi a fenéért hív szörnyetegnek, ha nem is ismerem?

Nem! Emlékszem rá.

Biztos, hogy ismerem valahonnan. De honnan? A nővér szerint a vőlegényem, de valamiért ez rosszul hangzik.

Ő nem a vőlegényem. Ő valaki, aki... veszedelmes.

Próbálom felemelni a fejem, de a hirtelen fájdalomtól a tarkómban, visszaejtem.

Nyögés hagyja el a számat, miközben megpróbálom csillapítani a gyötrelmet. Beharapom az alsó ajkam, hogy elfojtsam a torkomból kiszökkenő hangot.

Senki sem láthatja a gyengeségemet, legkevésbé ez az idegen.

Elszántan figyel engem, az arca közömbös, kivéve egy enyhe rándulást a felső ajkán.

Várjunk csak...

Megakadok az elfogulatlan tekintetében, és az ajkai enyhe görbületére koncentrálok. Lehet, hogy az agyam lassabban működik, de felismerem ezt a nézést.

Öröm, szadista és torz.

Élvezi, hogy fájdalmat okoz nekem. Figyeli a fájó vállamat és az ajkaim remegését, mintha versenyen lenne, és nyerésre állna. Tetszik neki a gyengeségem és a fájdalmam. Szereti a szenvedésemet.

Segítség.

Valaki segítsen.

Egy hang az álmaimból – vagy rémálmaimból – suttog a fejemben. Ez a hang annyira hasonlít az enyémhez.

Ki a fenétől kértem korábban segítséget? Nem szeretek segítséget kérni. Lehet, hogy nem tudom a nevemet vagy a koromat, de biztos vagyok abban, hogy nem szeretem kimutatni a sebezhetőségemet.

Az ajtó nyikorgó hangja kizökkenti a seggfejet, aki szörnyetegnek nevezett. Elengedi az államat és hátralép, mintha nem fojtogatott volna két másodperccel ezelőtt.

A korábbi kedves nővér tér vissza egy vékony, feketebőrű orvossal, aki keret nélküli szemüveget visel.

A seggfej megragadja a csuklómat, leül mellém és az ölében tartja a kezem. A sokk átgyűrűzik rajtam, hogy milyen puha, mégis dermesztő az érintése.

Hogy lehet egy érintés ilyen gyengéd és mégis olyan...hideg? Olyan, mintha egy fagyasztóban tartanának fogva.

A figyelme az orvosra irányul, és mosolyog. Van valami furcsa a mosolyában. Nem éppen hamis, de...halott. Élettelen, mint az érintése.

– Dr. Anderson – szólal meg udvariasan, nyugodt hangon. Teljesen más, mint a korábbi seggfej. – Hogy van a menyasszonyom?

Bámulom őt és az ölében a kezemet. Nem, nem lehetek én a menyasszony ebben a mesében. Ez a barom nem lehet a leendő férjem. Nagyon sajnálnám magamat és a rossz döntéseimet, ha ez valóban így lenne.

Ugyan már, először nem emlékszem a nevemre, aztán valaki szörnyetegnek hív, végül kiderül, hogy a rohadt vőlegényem?

Egy lány egyszerre ennyi sokkot el tud viselni?

– Miss Ellis. – Az orvos udvariasan, de távolságtartóan mosolyog. – Hogy érzi magát?

– Fájdalmasan? – Nem tudom, miért kérdésként hangzik. Esküszöm, hogy Mr. Seggfej szája megrándul. Szórakozásból vagy szadizmusból, nem tudom.

Dr. Anderson és a nővér alaposan megvizsgálnak, ellenőrzik a pulzusomat és a lázamat is. Azzal a valamivel is a szemembe világít. Most már tudom, ki zavart álmomban.

– Emlékszik a nevére? – kérdezi.

– Én... – A név a nyelvem hegyén lebeg, de mintha nem tudnám elérni. – Nem tudom.

Persze, hallottam a Reina Ellis nevet mielőtt és miután visszanyertem az eszméletemet, de idegennek érzem. Ez a név helytelen, ezért úgy döntöttem, hogy nem mondom ki.

Az orvos irkál valamit a jegyzettömbjében, és további kérdéseket tesz fel. Milyen évet írunk, melyik országban vagyunk, melyik államban, ki az elnök... Mindegyikre kapásból válaszolok, elszámolok húszig és visszamondom az ábécét is. Amikor újra megkérdezi a nevemet és a koromat, lefagyok.

Egész idő alatt a szörny, aki szörnyetegnek nevezett, nem engedi el a kezem. Jelenléte rendíthetetlen, egy levakarhatatlan sötét folt.

A szúró fájdalom a fejem hátsó részén elhalványul ahhoz képest, hogy mennyire erős volt.

– Azt hiszem, túl van a vegetatív állapoton, Miss Ellis. Igazán szerencsés – bólint Dr. Anderson, miközben az írótömb végére ér.

Szerencsés? Vak? Nem látja a fenyegető jelenlétet az oldalamon? Mintha arra várna, hogy az orvos és a nővér elmenjen, aztán lecsaphasson rám.

Darabolj fel.

Egyél meg élve.

Próbálom felvenni a szemkontaktust a nővérrel, és segítséget kérni, de nincs rá lehetőségem. Vagy inkább a seggfej blokkolja a kommunikációmat.

Amikor megpróbálom elkapni a nővér tekintetét, a szörny megszorítja a kezem és rám kacsint.

Szarházi.

– Mi... Mi történt velem? – teszem fel a kérdést, ami azóta foglalkoztat, mióta kinyitottam a szemem.

– Tompa tárgy okozta fejsérüléssel került be hozzánk – lágyulnak meg Dr. Anderson vonásai. – Egy vadász talált önre az erdőben, közel a város széléhez.

– Mit kerestem az erdőben? – kérdezem fog-csikorgatva.

– Ezt én is akarom tudni, Reina – szólal meg a szörny. A mélyzöld szemei olyan közel vannak, hogy érzem a rosszindulatot, ahogy átszúrja a bőrömet és beszivárog a csontjaimba. – Mit csináltál ott? El akartad hagyni Blackwoodot?

Próbálom kihúzni a kezem az övéből, de erősebben fog, és nem engedi, hogy szabaduljak.

– Én... Nem emlékszem.

Aztán rádöbbenek a valóságra: Már nem emlékszem.

És nem csak arra, hogy miért vagyok a kórházban, vagy ki ez a seggfej, aki a kezemet fogja, vagy akár a nevemre. Ez mind együtt. Nem emlékszem az egész életemre, mielőtt felébredtem volna a kórházban.

Ó, istenem. Ez nem lehet.

Ez valami telenovella?

– A rövid távú amnézia gyakori ilyen esetekben. Most, hogy a duzzanat csökkent, az emlékezete előbb-utóbb visszatér – bólint Dr Anderson.

– Duzzanat? – kerekedik el a szemem.

– Igen. – Az orvos átlapozza az aktáját. – Duzzanat alakult ki az ütéstől a koponyáján. Emiatt volt két napig kómában. Folyamatosan figyeltük és fokozatosan csökkentettük gyógyszerekkel a duzzanatot. Sikerrel jártunk. Mint mondtam, ön fiatal és erős. Ilyen sérüléseknél a rövidtávú amnézia nem ritka.

– De... de... nem érti – dadogom. – Nem emlékszem semmire magamból.

– Minden teszteredménye jó volt, de elvégzünk még egy MRI és CT vizsgálatot, hogy megbizonyosodjunk róla. Alapvető közismeretekkel rendelkezik, és minden más emlék vissza fog térni.

– Mi van, ha nem? – A hangom ijedt, mintha egy sötét téli éjszakán egyedül lennék.

– Akkor retrográd amnézia[1] lesz.

– És abból nem lehet kigyógyulni?

– Az agy egy összetett szerv, Miss Ellis. Még mindig olyan keveset tudunk arról, hogyan működik. Sajnos még mindig nincs gyógymód az amnéziára, de ha visszatér a normális életéhez, barátok, család és ismerős tárgyak, különösen, ha illatok veszik körül, segíthet visszanyerni az emlékeit.

Képtelenség.

Mintha még az orvos sem tudná, hogy a fenébe térek vissza a normális kerékvágásba. De mi a normális? Biztos nincs benne a seggfej, aki fogja a kezemet, vagy a fejem hátsó részén lüktető fájdalom.

– A gyámja hamarosan itt lesz, de addig jobb, ha pihen – mondja Dr. Anderson, mielőtt elmegy.

Van egy gyámom, de egyetemre járok. Hogy is működik ez pontosan?

– Hogyan... Hány éves vagyok? – kérdezem a nővért.

– Huszonegy, nem emlékszel, Rei? – válaszol a seggfej a jobbomon egy undorító mosollyal, még csak rám sem néz.

Hazugság.

Ő hamis.

Nincs benne semmi valódi. Biztos elment az eszem, amikor elfogadtam az ajánlatát. Már ha valaha is megkérte a kezem. Valamiért azt hiszem, csak úgy összehoztam, és ennyi. Ez még ijesztőbb.

– Nem, nem emlékszem – sziszegem. – Hallottál egy szót is abból, amit mondtam? Most mondtam az orvosnak, hogy nem emlékszem az életemre.

– Hm – vonja fel vastag szemöldökét.

Mindössze egy szó. Hm. Mi a fenét kezdjek ezzel?

– Csak össze van zavarodva, Miss Ellis. – A nővér úgy mosolyog rá, mintha a fia lenne, vagy közeli rokona. – Asher soha nem hagyta magára, mióta behozták. Olyan kedves volt.

Asher.

Asher...

A név nem ismerős, de a tény, hogy mellettem volt... Újra átgondolom, hogy másképp érezzek iránta.

Nem. Semmi.

Ő csak egy rémisztő hang, aki szörnyetegnek nevezett.

– Csak ő van nekem. Nem így van, Rei? – Baljós tekintete találkozik az enyémmel, miközben undorítóan barátságosan beszél a nővérrel.