Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Sinclair Lewis

A TÉKOZLÓ SZÜLŐK

fordította:
Németh Andor

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559- EPUB
ISBN 978-963-559- MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
The Prodigal Parents

első kiadás: 1938.
az elektronikus változat az 1938. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
1920-as évekbeli francia gépkocsireklám
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

A gép észvesztő iramban szelte az éjszaka sötétségében az országutat. De a kocsiban ülő fiatalemberek nem törődtek vele, ők még a Cathayban, a közeli gyárvárosban, a sztrájkoló munkások tömeggyűlésén elhangzott szenvedélyes szónoklatok hatása alatt állottak. Egy fordulónál megcsúszott a kocsi, a kerekek csikorogva futottak az útszéli sóderén. - Vigyázat ott hátul! - kiáltotta a vezető. Rá se hederítettek.

Nem italtól voltak kapatosak, hanem szavaktól. A városban mindössze pár üveg sört ittak. Vadtekintetű, vastagnyakú munkásvezérek részegítették meg őket, akik drámai erővel szidták a munkaadókat, a sajtót és a társadalmi elnyomatás többi eszközét. A három fiatalember közül kettő intézeti növendék volt Truxonban. S mivel meg voltak győződve róla, hogy őket is alávaló módon kihasználják feljebbvalóik, szüleik és tanáraik, elhatározták, hogy elmennek Cathayba, csatlakoznak a tüntetőkhöz, téglákkal fognak hajigálózni, verekedni fognak s bizonyára ott is hagyták volna a fogukat, ha nem kellett volna másnap este múlhatatlanul megjelenniük egy életbevágóan fontos intézeti táncmulatságon.

Az elmulasztott mártíromság helyett forradalmi dalt bömböltek, melyben az Óriássá személyesített Munka kásává aprítja ellenségeit.

A harmadik fiatalember nem fújta a nótát velük. Hivatásos munkásvezér volt, Silga Eugén volt a neve. Vállas, magas, cserzett képű legény volt. Neki már a könyökén jött ki a Munka-Óriás. Éppen eleget bömbölte egy hónappal előbb a cathay-i börtönben. Mikor a fiúkból kifogyott a szusz, a hivatásos forradalmárok fölényével rájuk is förmedt:

- Azt hiszitek, zöldcsőrűek, hogy a kizsákmányolókat - azt az osztályt, amelynek, hitvány burzsujcsemeték, magatok is a tagjai vagytok, olyan könnyű kikészíteni? Csodát! A Wall Street fütyül a nótázástokra. Máshogy kell a kapitalizmus sírját megásni!

- Hurrá! Éljenek a kapitalizmus sírásói! - kurjongatott a vezető. - Vesszenek a kizsákmányolok!

A vezető szélesvállú, magas, bronzhajú ifjú volt, fiatal skandináv isten. A szeme kék volt, mint a Balti-tenger a nyári hónapokban. Olyan csinos volt, mintha egy magazin fedéllapjáról szedték volna le és buta, mint egy sügér. Howard Cornplownak hívták. Szenvedélyesen futballozott és golfozott s ez megérteti, miért nem tudta soha értelmesen összefoglalni Plátó Menon-jának gondolatmenetét. Ezzel szemben pompásan kraulozott, ami van olyan nagy dolog, mint összefoglalni a Menőn gondolatmenetét.

Howard Cornplow jó fiú volt és szenvedélyes vitatkozó. Most rákapcsolt és figyelmen kívül hagyva a menetirányt, hátra-hátra fordult Silgához, aki a jobb ajtó mellett kuporgott a sötétben.

- Az áldóját, Gene! Az volna csak a muri, ha mi, művelt diákok, egyszer valamennyien összefognánk és kereken a szemébe mondanánk a szüléinknek, hogy gügyék. Nagyot néznének, mi?

- Nem hiszem.

- Azt nem tudhatod. Vedd az öregemet, a derék Fredet. Valahányszor vitázunk, dúl-fúl s a végén elrohan hazulról.

Howard előadásából kiderült, hogy papája, egy sachemfallsi (N. Y. állam) gépkocsibizományos, a legderekabb fiú a világon, akit Howard a maga ellenállhatatlan rábeszélő képességével úgy forgat az ujja körül, ahogy akarja. Rábeszélőképessége bizonyságául hosszas fejtegetésekbe bocsátkozott, szónoki hevében megfeledkezve arról, hogy gépkocsit vezet, még hozzá hetven kilométer sebességgel.

Guy Staybridge, egy ösztövér, nagyorrú, pápaszemes kollégista nyugtalankodni kezdett.

- Te, Cornplow! Inkább a kormánnyal törődj!

- Ne citerázz! Óvatos vezető vagyok! - nyugtatta meg a skandináv isten, tovább fejtegetve tézisét, mely szerint a Fred Cornplow fajtájú józan, mérsékelten gazdag kereskedőket nem olyan nehéz forradalmasítani. Nem kell hozzá más, csak, hogy a radikális ifjúság vezérei, Howard Cornplow, Eugén Silga, meg Guy Staybridge barátságosan megmagyarázzák nekik a gazdasági szisztéma fogyatkozásait.

A kocsi éles kanyarba fordult. Howard ösztönösen jobbra tartott. De a kanyar S-kanyar volt. S mivel Howard beszédközben - a menetirányt figyelmen kívül hagyva - hátrafordult Eugénhez s diadalmas érvelése során önkéntelenül gyorsított, a kocsi egy másodperc századrésze alatt vad iramban az árokba szaladt. A három fiatalember egymásra esett, a kocsi nagyot huppant a puha talajon, félfordulatot vett, egy nyírfát súrolt, a sárhányó, az éllámpa és a hűtőburok szétroncsolódott - aztán hirtelen megállt.

Az éjszaka kísértetiesen csendes volt. A kocsi lámpái kihunytak. A reccsenést követő sötétben és csendben mindaz, ami történt, valószínűtlenül hatott. Úgy, mintha semmi sem történt volna. - Végük van - búcsúztatta Silga a barátait, mikor lassacskán magához tért és megállapította, hogy életben maradt.

Négykézláb feküdt a felázott, agyagos földön. Az arca vérzett, a balvállában szúró fájdalmat érzett. Erezte, hogy ruhája rongyokra szakadt. De Silga hétpróbás tüntető és verekedő volt; fel se vette, ha lefogták, bevitték az őrszobára és elagyabugyálták. Akárhogy sajgott is a válla, most sem vesztette el a fejét. Józanul megállapította, hogy a kocsi jobbajtaja kinyílt és ő kiröpült a kocsiból. Feltápászkodott és visszabicegett a kocsihoz. Az undok sötétben ijesztő, hörgő hangok ütötték meg a fülét.

Megkattintotta öngyújtóját. Aranykupakos, mutatós holmi volt, nem illett egy Gene Silga formátumú forradalmárhoz. Az öngyújtót egy cementgyáros feleségétől kapta, ezzel hálálta meg Génének, hogy sztrájkra bujtogatta férje munkásait. Megállapította, hogy a fiúk - Howard Cornplow és Guy Staybridge - a homlokukon sebesültek meg. Nem tudnak magukról, de életben vannak.

Föléjük hajolt. Az égő öngyújtót az összelapított kocsifedél egy repedésébe állította és zsebkendőjével, meg a fiúk zsebkendőivel átkötötte a homlokukat. Howardot kiemelte a kocsiból, s felsőkabátját a norvég isten feje alá gyűrve, a földre fektette. Aztán föltámogatta Guyt. De a válla rettenetesen sajgott, nem bírta tovább. Kibújt a kocsiból, felkapaszkodott az országúira és szemügyre vette a környéket.

A távolban gyenge fény csillámlott. Kezét sajgó vállára szorítva, botorkálva elindult feléje, kínjában az Internacionálét dünnyögve, s halkan fel-felszisszenve a sorok között.

A fényforrás, amennyire sötét körvonalaiból meg tudta állapítani, tanya lehetett. Az volt, mert fogait vicsorítva már szaladt feléje a házőrző Cerberus. Gene szétnézett, látott egy követ, kínos erőlködéssel lehajolt érte és felszedte, hogy felkészüljön a fenevaddal való találkozásra. Tavaly, mikor még az országutakat járta, megtanulta, mi a teendő kellemetlen meglepetések esetén, ha fenyegetően közeledik feléje vasúton a jegyellenőr, utcán a zsaru, vagy országúti szövetségesük, a fogait vicsorgató kuvasz... Hirtelen gügyögni kezdett, mint a vénkisasszony, mikor az ölebét szidja: »Fuj, csúnya kutyi, szégyeld magad! Nem ismered meg Gene bácsit, kis bestia?«

A kuvasz meghökkent és feltételesen megjuhászodott. Gyanakodva körülszaglászta Gene-t és minden mozdulatát szemmel tartva, elkísérte a tanyáig. Annak a küszöbén most egy idősebb férfi merült fel.

- Autóbaleset ért - kiáltotta Gene feléje. - Felfordult a kocsim. Igénybe vehetem a telefonját?

- Hogyne. Mintha hallottam is volna a reccsenést. Kerüljön beljebb.

Gene felhívta a truxoni főiskolát, segítséget, orvost kért. Mikor a kagylót letette, a gazda kiszólt a belső szobából:

- Magával megyek, csak magamra kapok valamit.

- Köszönöm. Én előresietek.

- Adjak egy széllámpát?

Az ajánlat különös gondolatot pattintott ki Gene agyában.

- Széllámpát? - morogta. - Az jó lesz. Köszönöm.

Mikor a házból kibotorkált, annyira el volt merülve a gondolataiba, hogy alig vetett ügyet a még mindig dühösen morgó kutyára. Szórakozottan megsimogatta a fejét, mire az megbékélt és a farkát csóválta.

- Mi tartson vissza? - gondolta ingerülten, miközben visszaballagott a kocsihoz. Miért ne tegyem meg? Az ilyen Howard-féle sznobok nem érdemelnek egyebet. Hébe-hóba fizetnek egy vacsorát vagy egy pohár sört, ha sikerül néhány lepedőt rabszolgatartó papájukból kivágniuk, ezzel akarják kiszúrni a szemünket; hogy milyen nagylelkűek, milyen emberségesek! De hogy a magamfajta szervezőnek van-e pénze ebédre, ki tudja-e fizetni a szállását, el tud-e jutni a soron lévő munkahelyére, az már nem az ő gondjuk, az sose jut az eszükbe. Nos, hát tanulják meg, hogy ez is rájuk tartozik. Fizessenek. Nem rólam van szó, hanem a forradalomról... Lopás! Üres szó! Lám, bennem is megmozdul a burzsujmorál! Mintha Sztálin nem rabolta volna ki a pénzszállító páncélkocsit, hogy a pártnak dohánya legyen - bíztatta magát... Bizony én megteszem.

Ott állt az összeroncsolt kocsi előtt és a széllámpával Howard és Guy Staybridge arcába világított. Még nem tértek magukhoz. Ujjaival, amelyek olyan érzékenyek voltak, mint egy miniatűr-festő vagy egy zsebtolvaj ujjai, kitapogatta zsebeiket. Howard kabátjának belső zsebéből tárcát emelt ki. Három tizes volt benne, egy ötdolláros és hat dollárbankó. Kivett egy tizest és három dollár-bankjegyet. A bankjegyeket gondosan összehajtogatta és a cipőjébe gyömöszölte. Aztán végtelen elővigyázatossággal visszadugta a tárcát oda, ahol (természetesen csak az idejétmúlt burzsujmorál értelmében) a helye volt.

Megnézte Howard kötését, megszorította, s a kocsi hágcsójára telepedve, bevárta a farmert és a mentőkocsit. Pénzkészletének gyarapodásáról már megfeledkezett. Egy cikken törte a fejét, melyben alaposan meg akarta mondani a véleményét a főiskolák ócska közgazdasági kurzusairól. Meg is fogja írni, mihelyt együtt lesz a pénz a kommunista folyóirathoz.

A farmer felmerült, hümmögött, álmélkodott. Szemmel láthatólag meg volt illetődve a tanyája közelében történt autóbalesettől. Visszavette a széllámpát Gene-től és hazaballagott.

Előzőleg azonban kikérdezte Gene-t: mi a nevük, mi a foglalkozásuk, mik a szüleik, hány évesek, hol születtek, mi a véleményük Franklin D. Roosevelt politikájáról, honnan jöttek és mért siettek annyira. Ő bizony sohasem hajtana harminc kilométernél sebesebben, - mondta - igaz, hogy nincs is olyan príma kocsija, mint ez a Triumph Special és mit gondol Gene, hány kilométert tud megtenni az ilyen Triumph-kocsi óránként?

A mentőkocsi süvöltése megkavarta a meghányni-vetni való beszédanyaggal bőségesen ellátott farmer távoztával beállott csendet.

Az egyetemi kórház segédorvosának megállapítása szerint a három fiatalember közül egy sem sérült meg veszélyesen. Howard Cornplow a homlokán szenvedett kisebb horzsolásokat, azon túl, hogy két bordáját beroppantotta a kormánykerék. Guy Staybridge-nek a karja tört ki, egyéb sérülései jelentéktelenek, Gene Silgának a vállperece tört el.

- Persze, a diák urak ... - dohogott a segédorvos Gene és a vezető között szorongva.

- Én nem vagyok diák. Hat évvel ezelőtt, húszéves koromban kivágtak a New yorki városi kollégiumból függelemsértés miatt, mert hájas ingyenélőnek neveztem egy tanáromat és leütöttem egy zsarut, aki szét akart ugrasztani egy pacifista tüntetést - felelte Gene kedélyesen.

- Akármicsodák is, nem férnek a bőrükbe és azt hiszik, hogy négyezer font acéllal meg benzinnel viccelni lehet. Aki negyven kilométer sebességen felül hajt, az eszeveszett - szegezte le a segédorvos, miközben a mentőkocsi sofőrje ötvenre kapcsolt. Majd kiszólt a vezetőhöz. - Szaporán, fiam. Be akarom fejezni a póker partimat. Igaz, hogy alig tudom nyitva tartani a szememet, de mégsem mehetek aludni, mikor az imént is full volt a kezemben. És Brady doktor rámlicitált. Mi lehet a kezében? - gondoltam. Négy király? Eh, ördög vigye, megadom és visszahívok. Mire mi történik? Megadja és visszahív… Mi a fene van ezzel a kocsival? Vánszorog, mint a csigabiga.

2.

Cornplow Frederick Williamnak ez a napja éppen úgy kezdődött, mint a többi napja. A köpcös emberke, a Triumph és a Houndtooth gépkocsigyárak fő bizományosa Sachemfallsban és környékén, elfogyasztott egy tányérka zabpehelyt, egy szelet sonkát és két tükörtojást, a vörös és citromsárga színekben ékeskedő reggelizőben, ami nem volt reggeliző, aztán telefonhoz hívták és tudatták vele, hogy Howard fiát autóbaleset érte és kórházban fekszik.

- Tüstént ott leszek - felelte Fred Cornplow nagy önuralommal.

Hazellel, a feleségével és Sárával, a lányával nem közölte a dolgot. Hazelnek, aki álomittasan, elnézést kérő mosollyal mindig később állított be a reggelizőbe, cédulát hagyott. »Be kellett sietnem az irodába, vár valaki. F.«

Sachemfallsi háza a Fenimor Cooper Boulevard és a Tuke Street sarkán 70,7 mértföldnyire volt a truxoni kollégium kórházépületétől. Normális sebességgel kétórányira. Fred egyes útszakaszokon 70 kilométerre fokozta az iramot, népes területeken 25 kilométeres sebességgel haladt. Józanul, óvatosan, szakavatottan vezetett. Neki bezzeg nem jutott eszébe a béklyóit lerázó Munkáról, vagy egyébről bömbölni. A Munka (nagy m-mel) nem érdekelte. Csak a dolog.

Miközben, szemét állandóan az úton tartva, a kormánykereket forgatta, hol úgy vélekedett, hogy Howard aligha sebesült meg súlyosan, mely esetben éretlen tacskó, aki nem méltó rá, hogy autót vezessen, hol meg úgy, hogy a halálán van, tehát remek vezető s a balesetet valami akasztófáravaló szerelőmunkás hanyagsága okozta, féktörés, vagy tengelytörés. Amiből látnivaló, hogy a bronzvöröshajú, ellenállhatatlan mosolyú norvég isten a papa szemefénye, fennkölt szférák szellemfia.

A truxoni kollégium kórházánál, mely az igazgató fehér oszloptornácos háza mögött feküdt, Fred kiugrott a kocsiból, felszaladt a lépcsőn, s az alkalomhoz illő ünnepélyességgel bemutatkozott a titkárkisasszonynak:

- Cornplow vagyok. Hallom, hogy a fiamat autóbaleset érte.

- Igen, de ne tessék aggódni, nem komoly a dolog. Az ügyeletes orvos már elment, de azért csak fáradjon be a fiához, uram. Mr. Cornplow az E-teremben fekszik, diáktársaival.

Miközben Fred a csillogó linóleummal borított folyosón a kórterem felé tartott, furcsállotta, hogy az intézetben Mr. Cornplownak nevezik Howardot. Mr. Cornplow, az ő; Fred Wm. Cornplow. Howard - az áldóját neki - Howard.

Aztán benézett az E-terembe, melyben hat fiatalember tartózkodott. Volt, aki ágyban feküdt, volt, aki ágya szélén üldögélt. Valamennyien be voltak pólyálva, valamennyien sápadtak voltak, s amint Fred nyomban megállapította, úgy viselkedtek, mint az őrült kakaduk, olyan megátalkodottsággal vagdosták egymás fejéhez a véleményüket (amiket az újságokból szedtek fel) Oroszországról, Rooseveltről, Mandzsúriáról, a golf-eredményekről, a biokémia vívmányairól és a kollégiumi konyha rakott-krumplijáról.

Howard a hátán feküdt. Fred, akit az ifjak öntelt viselkedése kissé zavarba hozott, átbotorkált az ágyak között. Most már restellte bárgyú érzelgősségét, ami Sachem és Truxon között erőt vett rajta. Howard észrevette és integetett.

- Halló, papa! Aranyos, hogy eljöttél! Nyugodj meg, semmi az egész, jelentéktelen bordatörés. Nem fáj, csak viszket. A doktor irtó nagy tapaszt rakott rá és szorosan átkötötte. Olyan, mint valami melltartó és iszonyúan viszket alatta mindenem. De úgy be vagyok fűzve, hogy hiába vakaródzom, semmit sem használ. Az az érzésem, mintha bolha-, vagy tetűlégiók háborúskodnának egymással a kötésem alatt.

Fred széket húzott az ágy mellé és a fiához telepedett. Tudta, hogy a többiek szemében most a beteglátogató szülőt képviseli s ezért joviális, köpcös külsejéhez és kereskedelmi tevékenységéhez kevéssé illő ünnepélyes pózba vágta magát és így kezdte:

- Hogyan történt?

- Hogy hogyan történt? Nem lehetett elkerülni apám. A kocsi árokba fordult és egy fának rohant. Pedig becsületszavamra színjózan voltam és nem vettem le a szememet az útról.

- Mekkora volt a sebesség?

- Tessék? Hogy mekkora sebességgel vezettem?

- Azt kérdeztem.

- Arra már nem emlékszem pontosan. Alighanem negyvennel.

- Nana. Volt az hatvan is.

- Igazán nem vezettem könnyelműen, apám. Mindennek az S-kanyar az oka, az a veszekedett S-kanyar. Disznóság, hogy micsoda utakat építenek! Tiszta istenkísértés. De csak kerüljek ki innen, majd meglátod, milyen botrányt csapok. Te nem ismered Guy Staybridget, papa? A szülei sachemiek. Ott fekszik a szomszéd ágyban. A cimborám.

Fred feléje bólintott. Guy kényeskedve visszaintegetett.

- Ja, már tudom. Nyilván Putnam Staybridge fia, - mormogta Fred.

- Nyilván, - majmolta csendesen Guy.

Fred tiszteletteljesen tartózkodó pillantást vetett a fiúra. Mint a legtöbb amerikai kispolgár, Fred lelkes demokrata volt, akinek csak a rang, a vagyon, a politikai befolyás és az előkelő klubok tagságjegye imponált. Márpedig Putnam Staybridge Mayflower-bevándorlók utódja, legalább is annak mondja magát és Sachemfalls legelőkelőbb polgára.

Howard tovább fecsegett.

- Határozottan az útbiztos hibája. Megérdemli, hogy megmossák a fejét. Mint Oroszországot kivéve mindenütt, nálunk is csak szipolyozzák a tömegeket, ahelyett, hogy a kényelmükkel törődnének. Mit szólsz hozzá, apám, hogy az uráli nehézipar 217 százalékkal termelt többet tavaly, mint tavaly előtt. S még mi, amerikaiak merjük állítani magunkról, hogy életrevalóak vagyunk.

- Ne mondd. Mi az a »nehézipar«?

- A nehézipar? Igazán nem tudod? Kérdezd meg Gene Silgától. Ja, jó, hogy eszembe jutott. Mi van Génével? Hova szállították? No, majd kiderül. Gene biztosan tudni fogja, mit állít elő a nehézipar. Alighanem gépeket meg ilyesmiket, ugye papa?

Fred apai felháborodása a majális-éjszakák csillagszóró rakétáinak sistergésével gyulladt ki s szórta villámait. De olyan halkan beszélt, hogy még a szomszéd ágyban fekvő Guy sem értette a szavait.

- Hogy mit gondolok? Azt, hogy léha, felelőtlen golyhó vagy! Azt, hogy nyegleségedben és mérhetetlen önzésedben eszedbe sem jut, milyen ijedtséget okoztál anyádnak, Sárának és nekem. Azt gondolom, hogy okosabban tennéd, ha az osztályzataidat javítanád kétszáztizenhét százalékkal szemeszterenként, ahelyett, hogy a szovjetstatisztika termelési eredményeivel hivalkodsz. És ha azt hiszed, hogy rendbe fogom hozatni a kocsidat, hát tévedsz. Az én pénzemen nem fogsz többé eszeveszetten száguldozni és árokba fordulni, arra mérget vehetsz.

Howard tekintete, mely kék volt, mint a fiatal Balduré és sugárzó, mint a nyári verőfény, sértődötté vált.

- Na igazán, papa. Hiszen olyan kevésbe kerül, ha a műhelyben házilag rendbe hozatod.

Ezúttal Fred maradt felül. Howard könyörgött.

- Hidd el, papa, nem is hajtottam olyan veszettül. Esküszöm, hogy óvatos voltam. Nem értem, hogy történt a dolog.

- Eridj már! - dohogott Fred. Howard ugyanis harmadszor fordult kocsijával árokba az utolsó két esztendő során s Fred apai kötelességének tartotta, hogy minden esete után így fejezze be a dorgatóriumát: »Eridj már!«

3.

- Elrontottam a gyomromat, attól van. Biztosan ettem valamit - siránkozott Fred. - De lehet az is, hogy a havas mezőktől szédülök. Vagy megfáztam. Valószínűleg azonban - ismételte mélységes meggyőződéssel - elrontottam a gyomromat.

Azzal kikászolódott a takarók tömkelegé alól, megdörzsölte homlokát, megtapogatta félkiflire emlékeztető vaskos bajuszát, mélységes magába tekintéssel megforgatta nyelvét a szájában, aztán szemét lecsukva, mutatóujját regényesen a halántékára téve ernyedten elnyúlt az ágyban, egész magatartásával jelezve, hogy gyalázatosán érzi magát.

- Fogadni mernék, hogy a pite az oka - károgta vészteljesen.

- Rémes, miket fecsegsz össze, Frederick! - szólalt meg a felesége, a dupla ágy mélyéből.

- Fecsegek? Neked ez fecsegés? - méltatlankodott a beteg, cigarettára gyújtva, ami megint azt jelezte, hogy kibillent egyensúlyából, mert egyáltalán nem volt szokása éjfél után, hálóingben ágya szélén ülni és cigarettázni. - Hát persze. Miattatok elpatkolhat az ember tüdőgyulladásban, maláriában, mit tudom én, miben. S mit mond a család? Szegény papa hetet-havat összefecsegett.

- Ne morogj már. Tényleg rosszul vagy? Mi bajod?

- Lázam van.

- Lázad? Neked?

- Igenis nekem. Nem Sárának, nem Howardnak, nem a kiskutyának, nem a cseléd közkatona-unokaöccsének, hanem nekem. Lá-zam-van, értetted? Lá-zam-van.

Hazel Cornplow, a köpcös emberke köpcös kis felesége kikecmergett az álmok mézes ködéből, a csipkés vánkosok és pehelypaplanok habos felhőzetéből, lerúgta a rózsaszínű lábdunyhát, mely a februári éjszakát szimbolizálta, félálomban belebujt valamibe, ami átmenet volt a pongyola és a perzsabunda között (31.98 dollár Swazey és Lindbecknél; Fredtől kapta karácsonyra, tavaly) és jóságos, tömzsi kezével megtapogatta Fred homlokát.

- Nahát! Tényleg forró vagy! - kiáltotta a jótét-lelkek elragadtatásával, akik oda vannak a boldogságtól, ha életpárjuk ápolásra szorul s ki van szolgáltatva nekik.

- Az Elks Club löncsén rontottam el a gyomromat - morogta Fred házsártosan, hogy az asszony halálra rémüljön, de tekintete, anélkül, hogy tudta volna, gyöngédségtől sugárzott.

- Mit ettetek?

- Semmi különöset. Walter Lindbeckkel és Kamerkink doktorral löncsöltem. A munkanélküliekről vitatkoztunk. Hogy még meddig ajnározzák, kényeztetik őket, mondtam a doktornak, mire Walter azt mondta...

- Azt mondd el, drágám, mit ettetek?

- Mit ettünk? Köleslevest. Igazán szólhatnál a lánynak, hogy csinálja gyakrabban, mert nincs jobb, mint a jó kölesleves, persze sok kölessel. Aztán volt disznókarmenádli uborkával, céklával, meg eceteshagymával, meg valami pite. Szőlőspite narancskrémmel.

Hazel arcán - ha ki volt aludva, hamincévesnek látszott, pedig ötvenhárom éves volt - kaján mosoly villant fel. De Fred kifordított tenyérrel, mint egy forgalmirendőr, leállította.

- Jó, jó, ne kezd rá. Lehet, hogy összevissza zabáltam, de nem hiszem, hogy attól van lázam. És ne ülj ilyen tehetetlenül és ne beszéltess ételekről, mikor látod, hogy milyen rosszul vagyok.

- Jaj, Istenem, hát mit csináljak veled? Várjál csak! Sálának van hőmérője még abból az időből, mikor New-Yorkban szegényeket látogatott. Meg foglak mérni s akkor megtudjuk, hogy igazán beteg vagy-e.

- Nem kell hőmérő. Anélkül is tudom, hogy mi van velem. Ha mondom, elhiheted, hogy cefetül érzem magam.

- Csak az a baj, - folytatta Hazel harmincéves házasságuk jogán tudomásul sem véve Fred tiltakozását - csak az a baj, hogy nem értek a hőmérőhöz, nem fogom tudni leolvasni, mennyit mutat. Bizony, papa, két gyereket neveltem fel hőmérő nélkül, hálózsák nélkül, individuál-pszichológia nélkül, meg hasonló mókák nélkül. De azért megpróbálom.

Nem, Hazel nem vesztette el a fejét. Kiment a hálószobából, visszajött a hőmérővel, melyet olyan óvatosan tartott a kezében, mintha robbanóanyaggal töltötték volna meg, s ahelyett, hogy aggodalmaskodott vagy sápítozott volna, a következő bejelentéssel lepte meg Fredet:

- Háromnegyed egy múlt és Sára még mindig nincs itthon.

- Hol a csudába csatangol az a lány? Ezek a mai lányok! Nahát! Isznak, politizálnak, hajnalban kerülnek haza, osztályharcról, társadalmi problémákról lefetyelnek és sohase alusszák ki magukat. Na, köszönöm. Mi lesz ezekből, mire megöregszenek? Mikor én huszonnyolc éves voltam, a Sára korában ... Bl, bl, bl!

Hazel egy műkedvelő apáca buzgalmával hirtelen Fred nyelve alá dugta a hőmérőt. Fred megadással szopogatta s igyekezett szenvedő arcot mutatni, bár közben megfeledkezett szenvedéseiről. Most meg észrevette Hazel kezében a hőmérő tokját, ami egy újabb keletű sérelmére emlékeztette. Ki is pakkolt vele, mihelyt Hazel kivette szájából az üvegtubust.

- Még valamit. Hogy merted használni a töltőtollamat? Hallatlan! Meglazítottad a kupakját.

Hazel válaszra sem méltatta a felháborodott kifakadást. Mint minden valamirevaló feleség, közös tulajdonnak tekintette Fred töltőtollát, borotvakészülékét, sőt még az írógépét is.

Megnézte a hőmérőt és elkomorodott.

- Fred! Te csakugyan lázas vagy!

- Na mit mondtam?

- Te, ez komoly dolog. Ha jól látom, negyvenkét fok lázad van.

- Elment az eszed. Add ide azt a vacakot! Negyvenkét fok lázam! Negyvenkét fok lázzal megrendelhetem a temetésemet! Mutasd csak!

Újra beszippantotta a hőmérőt, majd kivette, a tapasztalt üzletember hanyag fölényével megnézte, hol állt meg a higany és felordított:

- Teremtő Isten! Negyvenkét fok lázam van! A halálomon vagyok!

Kéz a kézben szomorkodtak, gyászoltak.

Fred sopánkodása elnyomta a hall felől közeledő léptek neszét és csak akkor vették észre a lányukat, mikor az már az ajtóban állt, mint egy razziázó rendőrtiszt, tettenérés esetén.

- Mit lamentálsz, papa? Mi történt?

Fred, mint a gyerek az eltört játékot, panaszosan feléje mutatta a hőmérőt.

- Negyvenkét fok lázam van!

- Ostobaság! - vonta vállát Sára. - Még a hőmérőt se tudod kezelni. Nagy hasznodat vennék a kínai polgárháborúban! Nem tudom, mit kezdenél a sebesültekkel. Éppen olyan élhetetlen vagy, mint Howard.

- Nem vagyunk Kínában, polgárháborúban, sebesültek között és eszem ágában sincs valaha is közéjük keveredni. Intézzék el a bajukat egymás között.

- Csitt. Tátsd ki a szádat, papa.

A huszonnyolcéves, királynői termetű Sára, ezüstszínű köpenyében barna selyem estélyiruhája felett, apjához lépett. A bátor kis kereskedőt harmadszor hőmérőzték tíz percen belül.

A női rohamcsapat önérzetes parancsnoka lerázta a hőmérőt.

- Nincs lázad. Aludj. Rádfér a pihenés. Már abban a korban vagy. Jóéjszakát.

Es sértőn, gőgösen kisuhogott.

Hazel csak egy résztvevő pillantást vetett a férjére. Fred ingerülten kifakadt.

- Abban a korban! Ötvenötéves vagyok! Kor az? Hát szabad egy ötvenötéves embernek szemére vetni a korát? Inkább arról számolt volna be, hol csatangolta át az éjszakát. Mit képzel ez a lány? Hogy én ezt tűröm? Jelzem, én vagyok az oka, nem lett volna szabad kapukulcsot adnom neki... Egy apa csak szereti a lányát, ugye mama?

- Természetesen.

- De te is olvastál már olyan regényeket meg elbeszéléseket, amikben a fiatalok kutyába se veszik a szüleiket?

- Azt hiszem, olvastam.

- Amikben a fiatalok gügyéknek tartják a szüleiket?

- Olvastam, apus. Ne mérgelődj. Sára még gyerek.

- Gyerek? Én az ő korában már hároméves férj voltam.

- Sára csinos lány, művelt, jólnevelt és amit csak akarsz. Olyan, mint a Diána. Éppen olyan nyúlánk, éppen olyan elegáns.

- Miféle Diána?

- Az istennő... Hiszen tudod... Aki abban a zöldfödelű könyvben szerepel.

Kazeinek igaza volt. A hibátlan arcélű, szürkeszemű, nádszálderekú, rugalmas testű Sára valóban olyan volt, mint egy görög istennő. Ámbár - ki a megmondhatója, milyenek voltak a görög istennők?

- Azért nem kellene folyton szemtelenkednie - dohogott Fred. - Folyton a tudásával henceg. Mindig meg akar szégyeníteni. Mit locsog folyton szituációkról és életkörülményekről, indukcióról és hormonokról, Szovjetoroszországról és bérharcokról! Bánja a fene!

Fred szerette összeötvözni iskolázottsága szókincsét üzleti és szállodahalli kiszólásokkal, úgyhogy aki nem ismerte, ugyancsak törhette a fejét, miféle szerzet, intellektuell, vagy komédiás?

- Én nem vagyok bányatulajdonos, a teremburáját! Én nem szipolyozom ki a munkásaimat. Én a családomnak élek és az üzletemnek és nincs tovább. Nem vagyok jó hozzátok?

- De jó vagy, Fred.

- A szakmámban is korrekt vagyok. Rám nem mondhatja senki, hogy visszaéltem a bizalmával, hogy becsaptam. De Sára úgy beszél rólam, mint a konfliskor utolsó mohikánjáról. És miért? Mert inkább alszom hálóingben, mint pizsamában. Ócska alaknak tart engem, akinek az olajszűrő szabadalmáról Ford is elismerőleg nyilatkozott. Még szép, hogy nem fogja rám, hogy szeretek bagózni. Mióta Howard bolsi lett, - úgy látszik, mikor legutoljára árokba fordult, a fejére esett - nem lehet bírni velük. Azelőtt csak egymást tépték-nyúzták, most én vagyok az áldozatuk. Meglátod, mama, ezek összefognak ellenünk. Mikor Sára hazakerült az egyetemről és félévig az önfeláldozó emberbarátot játszotta és a new yorki kórházakban tevékenykedett, Howardot csak a sport érdekelte. Akkor Sára a fejébe vette, hogy szociális tanokat fog hirdetni a zsúrokon, - nekem egyik sem az esetem - mire Howard meg azzal állt elő, hogy pionírnak született és sátorban akar élni, szabad ég alatt. Ha ezek összefognak ellenünk, nem lesz életünk tőlük, én mondom, mamus... Ámbár... lehet, hogy Sárával igazságtalan vagyok, ő még maga sem tudja, mit akar. Férjhez menjen-e, a vadak közé menjen, vagy drótszőrű foxikat tenyésszen-e. Szegény, ügyefogyott gyerek! Várja a kinyilatkoztatást. Neki se könnyű. Igaz, mama?

- Igaz, papa.

De ezt már félálomban felelte Hazel, A következő pillanatban már szuszogott. Frednek ugyan az volt az elve, hogy az éjjel alvásra való, de most olyan dühös volt, hogy világnézetét megtagadva detektív- regénye után nyúlt és beléje merült. Imádta a görbe kínai kardokat, a haramiák látogatta lebujókat, az olyan történeteket, amelyekben a vérében fetrengő áldozatra rá kell tömi az ajtót, mert este bereteszelte volt - és a szobának, amelyben holtan találják, nincsenek ablakai.

Megkönnyebbülten olvasta a regény befejező mondatait.

- …Figyelmeztetem, hogy minden állítását jegyzőkönyvbe vesszük, fontolja meg, mit mond - jelentette ki a rendőrfelügyelő.

A tanár köhintett és vértelen ajkához emelte tenyerét.

- Fogják le! - üvöltötte hirtelen karosszékéből felpattanva a rendőrfelügyelő. És a tanárhoz rohant. Aztán rémülten visszahőkölt. A gyenge testalkatú, ványadt külsejű, acélizmú és acélidegzetü állítólagos tanár roskadtan hanyatlott hátra a székében. A feje félrebillent.

- Ciankálit rejtegetett a markában! - káromkodott a rendőrfelügyelő.

Rosenblum doktor elismerőleg bólintott.

- Mindjárt gondoltam! Vagy nem gondoltam? Magam sem tudom.

Fred Cornplow elandalodva ejtette ki a könyvet a kezéből. Gyönyörű volt, örült, hogy az alattomos tanár kelepcébe került. Nyugtalanító, aszociális lény volt, aki mérgezett halpetékkel tette el láb alól vidéki plébánosok aggszűz-nagynénjeit, bár nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy a kelekótya szörnyeteg szívén hordta a wilshirei szójababtermelők sorsát, sőt imitt-amott anyagi támogatásban is részesítette a szerencsétleneket. Fred gyengéd pillantást vetett a feleségére, elkattantotta a villanyt és reggel nyolcig nem törődött a kiállhatatlan Sára ármányaival s a Howard részéről várható meglepetésekkel.

4.

Fred Cornplow az irodájában ült a Triumph Automobilgyár sachemfallsi fióküzletében. Dolgozott. Új képviseleteket akart vállalni s e célból felküldte üzletvezetőjét és bizalmasát, Paul Popplet Chicagóba, állapítsa meg, mi van a Duplex lakó-kocsival. Új gyártmány volt, még nem dobták piacra, nagy boltnak ígérkezett.

Popple távollétében Fred egyedül vezette az üzletet. Segéderő hiányában berendelte ügynökeit, hogy az érdeklődőknek felvilágosításokkal szolgáljanak, de az ügynököknek volt egy közös hibájuk: nem érték be azzal, hogy eladják a kocsit, be akarták mutatni a vevőnek összes trükkjeiket, amikre Fred véres verejtékkel kitanította volt őket. És ha mégoly kevéssé érdekelte is a vevőt, idegrohamot kaptak, ha nem emelhették fel a motor burkát, ha nem mutogathatták meg a gyertyákat s a fura kis mechanizmusokat.

Fred elintézte a reggeli postát. Gépbe mondta, hogy nem áll módjában kocsit ajándékozni a navahoi árvaháznak; másirányú elfoglaltsága folytán nem vehet részt a kereskedelmi kamarának Perry kapitány tiszteletére rendezendő bankettjén; nem áll módjában száz dollárt jegyezni a truxoni sportegyesület gyűjtőívén. Hajlíthatatlanságára büszkén szivarra gyújtott (az első szivarra; a reggeli utáni cigarettát már elszívta) és jóízűen pöfékelt, mikor rányitott Bért Whizzle, az alügynöke, aki Enigmaville környékén népszerűsítette a Triumph kocsikat.

- Halló, halló, Bért, hogy vagyunk?

- Pompásan. És maga?

- Pompásan. A Houndtooth társaskocsikat úgy veszik, mintha ingyen adnám őket. Meg vannak veszve velük. Hogy van az asszony?

- £1 és virul.

- Bravó. A gyerekek?

- Ennivalók. Hallja, - újságolta Erednek - mesélek valami mulatságosat. Pár héttel ezelőtt vacsorára vártuk a nagyanyjukat. Peggynek, a legkisebbiknek - hatéves csupán, de eszes, mint a nap - megengedtem, hogy fennmaradhat, ha illedelmesen fogadja a nagymamát. Mit gondol, mit mondott neki?

- Na erre kíváncsi vagyok.

Játéka éppen olyan friss volt, mint kezdő utazókorában, huszonkilenc év előtt, mikor az első üzleteit csinálta és majdnem kiugrott a bőréből örömében, mikor eladott tizenhat kalapácsot és egy trágyavillát.

- Hát ha hiszi, ha nem, az a csöppség odaállt az öreganyja elé és azt kérdezte tőle: sokat cigarettázol, nagymama? Halálra nevettem magam. Mit szól Roosevelt politikájához?

Fred lázasan gondolkozott. Hirtelenében nem tudta, mi Whizzle: demokrata vagy köztársasági. Macska rúgja meg! Mellesleg: Fred maga sem tudta mindig biztosan magáról, kemény republikánus-e vagy vajszívű demokrata.

- A jószándékához szó se fér - jelentette ki megfontoltan. - Nincs tisztességesebb politikusunk. És milyen gyönyörű rádióhangja van! Hanem azért amondó vagyok, hogy a republikánusok követeléseit sem szabad figyelmen kívül hagyni. Ez a nézetem.

- Tökéletesen osztom - helyeselte Whizzle szíve mélyéből. - Mondja csak, Fred: tud maga prompt szállítani? Keresni akarok.

- Tudja mit, keressen. En, akár hiszi, akár nem, az az ember vagyok, aki egy kellemes üzlet kedvéért szívesen lemondok a haszonról. Mulattat, ha tárgyalhatok.

Fred egy pillanatig sem hitte, hogy Whizzle hisz neki, de ez a fordulat magasabb síkra emelte az üzletkötést.

- Igaza van. Magam is ilyen ember vagyok. Rendeltek nálam egy perzsazöld Houndtooth Cabriolát, egy kéttonnás csukott karosszériájú Triumph teherkocsit és egy négyajtós, homokszínű, csukott Triumph Speciál kocsit.

- Ha nincs raktáron, holnapra meglesz - ígérte Fred. Most Popple Pál rontott az irodába, az üzletvezető.

- Bombaüzlet, Mr. Cornplow! - bömbölte már a küszöbön.

- Mi az, mi az, Popple? Nem látja, hogy el vagyok foglalva? Ismeri Whizzle urat?

- Hogyne, hogyne - hajlongott Popple, tétován, mint egy vőfély. Mikor Whizzle elment, Fred alaposan lehordta.

- Mondja, mikor tanulja meg már maga, hogy az ügynökök a legjobb ügyfeleink? Mit ront ránk, mint egy vadállat?

- Bocsánat, Cornplow úr, izgatott voltam. Maga is izgatott lesz mindjárt, ha meghallja, mit hozok.

- Hogy került vissza Chicagóból ilyen hamar? Csak holnapra vártam.

- Repültem, uram.

- Mi? Repült?

- Repültem.

- Repülőgépen jött Sachembe?

- Repülőgépen.

- A kutyafáját magának. Egyszer-kétszer ültem már én is repülőgépen, de nem nagy élvezet. Az autónak az az előnye, hogy az ember, ha elunja magát benne, kiszállhat, leülhet egy kilométerkőre, elbeszélget a benzinkút szivattyúsával, míg az aeroplán a semmiben kóvályog, mint a szalmaszál a förgetegben.

Morfondírozása közben észrevette, hogy Popple tűkön ül.

- Na mi újság?

- Bombaüzlet, Cornplow úr. Tárgyaltam a Difplex lakókocsik képviseletéről. Megkaphatja nemcsak az itteni körzetre, hanem New York állam egész északi területére. Ennek a területnek hatmillió lakosa van. Ha öt év alatt nem adunk el ötvenezer Duplex-kocsit, akkor én megeszem a fejemet.

- Csak lassan, lassan, Popple. Beszéljünk üzletileg. Miféle jószág az a hamisbankó-prés, amin maga meg akar gazdagodni?

- Csoda dolog. Minden nyelven beszél. Olyan, mint egy nagyklasszisú normál-kocsi, csak tizennyolc hüvelykkel magasabb. De azért éppúgy át tud bújni a viaduktokon és az alagutakon, mint a bútorszállítókocsik. A tizennyolc hüvelyknyi többlet egy emeletnek felel meg, mely az utazás alatt összecsukható, úgyhogy egészen rásimul a kocsi tetejére. Az emelet teteje repülővászonból van, sodronyacél bordázattal és még helyet is hagy az összecsukható ágyaknak, székeknek és mosdóknak. Oldalfalai vitorlavászonból vannak és harmonikaszerűen csukódnak.

Fred nem szólt közbe, noha nagyszerű dumája volt, ha üzletfeleinek vásárlókedvét akarta felcsigázni. De ha jónak látta, hallgatni is tudott.

- Táborozáskor a motortól szolgáltatott sűrített levegő pillanatok alatt felnyomja a felső tetőt, mire a kocsi tulajdonosa három vitorlavászonfallal elkülönített hálószoba felett rendelkezik. A kocsi alsó része nappalinak és konyhának használható. Ezzel a kocsival az egész család - papa, mama, pereputtyostul - utazgathat és a szabad ég alatt hálhat. A mozgó otthon! A non plus ultra családi batár 1 Csuda! Nézze meg a fényképeket.

Fred megnézte a fényképeket és az az érzés fogta el, mint amikor először hallott rádiót, először hallotta jelentkezni Philadelphiát s amikor nyomban megsejtette volt, hogy valamikor királyok és diktátorok szavát fogja közvetíteni a kis készülék. Fredet szenvedélyesen érdekelte a technika és a benne rejtőző lehetőségek. Sohasem tudta megérteni, miért mondják a fölényeskedők, hogy az üzleti tevékenykedés lapos, szellemtelen foglalkozás. Érezte, hogy a Duplex lakókocsiban fantázia van.

- Technikai kérdésekben maga a kompetens, Popple. Látom az orrán, hogy magának tetszik ez a dolog. De azért aludjunk rá egyet.

- Csak néhány napig tartják az ajánlatot. Félek, Mr. Complow, hogy elkaparintják az orrunk elől. Tízezer dollárral el lehet kezdeni. Szánja rá és írja alá a megállapodást.

Fred aláírta, a könyvelő leszignálta, a hivatalszolga feladta a repülőpostával.

Fred aggódva, hogy a dolgot elhirtelenkedte, karosszékében feszengett, mikor Howard, a skandináv isten beállított az irodájába.

- Halló, papa, hogy vagy, hogy vagy?

- Mennyeien, Howard. Mi van a bordáddal?

- Már beforrott.

- Mit keresel Sachemben?

- Staybridgeékhez vagyok hivatalos. Guy be akar mutatni - Sárát és engem - a papájának, az öreg Putnamnak, meg Annabel nővérének. Tudod kicsodák, ugye? Annabelt már régebbről ismerem, egyszer-másszor táncoltam is vele, de nem tudok róla közelebbit. A barátunk is velünk tart, egy munkásvezér. Silga Eugén a neve.

(A százhuszonötezer lakosú Sachemben a Cornplow fajtájú egyszerű polgárok és családtagjaik csak véletlenül kerülhettek érintkezésbe a gőgös Staybridge-ekkel.)

- Hát ez dicső, fiam. Hazajössz éjszakára?

- Nem. Vissza kell szaladnom Truxonba és... Na csak ne izgulj, papa. Olyan óvatosan fogok vezetni, mint egy nagy.

- Fogsz a fenét! Ha a nyakadat töröd, az a te dolgod, de én már únom a bírságokat és a javítási költségeket. Az egész kollégium nem ér annyit, mint amennyi pénzembe van.

- De hiszen éppen ezért kerestelek fel, papa! - kiáltott fel Howard vidáman. - Semmi értelme, hogy iskolába járjak. A tanáraim tökfilkók és könyvmolyok. Mire való nekem tudni, hogy... szóval azt, amit tanítanak. Végy be az üzletbe.