Lázár Balázs

Karantén(y)ek

© Lázár Balázs, 2024

© Orpheusz Kiadó, 2024

I.

Fáj a tavasz

Hommage á Radnóti

Duzzad a rügy a barackfán, lüktet az ágon a vércsepp,

nyílnak a titkok a tájon, mélyből tör fel az élet.

Ébred a kert: zsibbadt gyökerekből árad a nedv fel,

hívja a fényt a fakó: a halálon győznie kell, mert

isteni rend a szabadság, s mindenen átüt a törvény.

Fáj a tavasz. Fáj mégis. Némán néznek a dombok.

Völgyek ölében gyűlik a vágy, ami csendet igéz most.

Zöld vize lobban a tónak, mint lágy testen a méreg.

Fáj a tavasz, kék arcán fent sápadt hegek égnek.

Hosszú volt ez a tél, a karantén, zárva a szív még.

Zord pandémia nyomja az embert, maszkja a bánat.

Durva laborszökevény ez a vírus? Annyira ártott.

Bár kimutatták rég, könnyen fertőzhet az állat.

Hol az igazság? És az egésszel, mondd, hova tartunk?

Rab ma az emberiség, és őrült dolgai foglya,

megbetegíti magát, s hív rossz gondolatokra.

Első ekloga

„et mala vicini pecoris contagia laedunt”

„a szomszéd nyáj járványa a tiédnek is árthat”

(Vergilius)

Pásztor

Újra lejöttél? Mekkora gócpont lett az a város?

Költő

Tombol a járvány ott, és nem látszik a vége,

s lassan már elemésztett négy fal közt a bezártság.

Itt a tavasz, és vágytam a zöldre, a jó levegőre,

annyi sötét, rossz hónap után kijöhessek a fényre.

Nézni a nyíló nárciszokat, megölelni a fákat,

és hallgatni rigók dalait, fakopáncs kopogását,

hinni, hogy annyi halálon túl is győzhet az élet.

Pásztor

Így lesz, bár ez a járvány végigdúlja a földet,

s könnyebb átvészelni a természet közelében.

Furcsa idő van egyébként, éget a nap, de a hajnal

faggyal érkezik, és a virágzó fák lekonyulnak.

Április asszonya telve szeszélyes szél-szerelemmel!

Költő

Hagyjuk a nőket, száz élet sem elég érteni őket!

Átgondolni a helyzetemet jó volt a karantén.

Feltorlódott bennem a múlt, s áttörte a gátat.

Arcomat álca takarta, de lám, felfedtek a tények…

Ennyi magamról. Hogy vagy? És hű feleséged?

Pásztor

Ily sok időt nem töltöttünk eddig soha együtt.

Érdekes állapot ez, bár nem vagyok otthonülős.

Költő

Úgy látom, sokan érkeznek most távoli tájról!

Pásztor

Gőgös városiak menekülnek, lám, faluszélre.

Ráébrednek lassan a népek, mennyire másként

tűnik foszló látszatok árnyán lét s a valóság.

Félek azért, hogy így meg szétterjesztik a vírust,

pálinkával sem merlek kínálni ma téged.

Költő

Ó, ez a legkevesebb, én nem iszom hetek óta,

sőt, még tán régebben: kattog bennem az óra.

Pásztor

S hogy megy az írás? Elhallgattak a vészben a múzsák?

Költő

Vírus a vers is, s változik egyre, betűi fehérjék.

Élősködnek a nyelven, elszaporodnak agyunkban,

s végül kristályos rendben várnak tudatunkban,

hogyha leírjuk, jól fertőzzenek alkalomadtán.

Pásztor

Nem nagyon értem… Szóval, a költő vágyik a bajra?

Költő

Játszom a szóval, s játszik a szó velem oly komolyan, mint

gyermeki képzelet árad túl zord, szürke világon.

Ám nem kell az egészet, nos, túlmisztifikálni: