Yrsa Sigurđardóttir

CSEND

FREYJA & HULDAR ESETEI 6.

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe: Þögn

Copyright © Yrsa Sigurđardóttir, 2019

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

Magyar fordítás © Torma Péter, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-127-1 (papír)

ISBN 978-963-614-128-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektúra: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Váraljai Nóra

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

TIZENEGY ÉVVEL KORÁBBAN

Prológus

A zuhany forróbb volt, mint amit Númi megszokott. Kerülte a szélsőségeket. Nem szerette a túl fűszeres ételeket, a tengerben fürdőzést, a hangos zenét, a crossfitet, a neonszíneket, a tequilázást és általában semmit, ami egy kicsit is több volt a szükségesnél. Például a drámázást. Azt ki nem állhatta.

A zuhany hőfoka azonban nem véletlen volt; addig húzta a keverőcsapot a vörös oldalra, ameddig csak merte. Amíg a víz melegedett, levetkőzött, és a padlóra dobálta a ruháit, mintha újra tizenöt éves lenne. Szinte várta, mikor szól rá az anyja, hogy szedje össze őket.

A zuhanyfülkében gomolygó gőz elárulta, mire számíthat. Númi összeszorította a fogát, és bebújt a tűzforró vízsugár alá. Egyes dolgokon jobb gyorsan átesni, másokon inkább lassan és fokozatosan. Nem igazán tudta, hogy ez itt melyik kategóriába tartozik, de az előbbit választotta, már csak azért is, mert nem volt sok ideje.

A forróság először elviselhetetlen volt, és a bőre olyan vörösen izzott, mintha lenyelt volna egy reflektort. Iszonyúan égette a víz, de erőt vett magán. A fájdalom hamarosan elmúlt, és a perzselő érzés egész kellemes lett. Szüksége is volt rá.

Númi a tenyerével a falnak támaszkodott, és kissé előredőlt, hogy a forró zuhatag sajgó vállát érje. Izomgyulladása volt – nem izomláza, mint régen. A kocogás és az edzőterem háttérbe szorultak az utóbbi hónapokban, ahogy sok minden más is a Mía előtti életéből. A kislány érkezésével megnyílt egy szakadék, amelynek annyi minden a túlsó partján maradt: az edzés, a gondtalanság, a túlórázás, a nyolc óra alvás, a csak szárazon tisztítható ruhák, a maratoni tévézések, és még egy csomó olyan dolog, amelyekkel kapcsolatban Númi rendszeresen emlékeztette magát arra, hogy nélkülük is megvan. Az élet Míával ugyanis sokkal többet nyomott a latban, mint az, amiről le kellett mondania érte.

Ezt észben kellett tartania. Mindennek ellenére nemigen volt oka a panaszra. A legutóbbi átmeneti nehézségektől eltekintve jól alakult az életük Stebbivel. Új ház, új baba, érettebb házasság. Mindhárom erőfeszítéseket igényelt, de hát semmi sincs ingyen. A Mía körül adódó problémák is megérték, és ha Stebbi nem tévedett, a kínlódás már nem tarthat sokáig. A ház külsején végzett munkálatok is véget értek, a munkások már pakolták a szerszámaikat. Hónapokkal elmaradva a határidőtől, de ez akkor is örömteli fejlemény volt. Stebbi azt mondta, hogy a számlát illetően is közel járnak a megállapodáshoz a kivitelezővel, de Núminak voltak kétségei, amelyeket igyekezett elhessegetni magától. Néha jólesett egy-egy irreális elképzelés. Úgyis volt elég baja. A főnöke zsörtölődése, amiért éppen akkor ment szülői szabadságra, mikor összeomlott a piac. Most meg a dráma.

Stebbi nem hitte, hogy sokáig tart. Númi nem értett egyet vele, de az önáltatás ezúttal is csábítóbb volt. Mint mikor összehasonlította az időjárás-jelentéseket, és mindig a kedvezőbbnek hitt. Stebbi önbizalmát mostanában sokkal jobban kedvelte a saját pesszimizmusánál. A szíve mélyén nem hitte, hogy a dolog valaha is véget ér. Persze a kivitelezővel biztosan megegyeznek majd, de a Mía körüli huzavona akár évtizedekig is elhúzódhat.

Ami megengedhetetlen, hiszen jár nekik a lehetőség Stebbivel, hogy mindenfajta beavatkozás nélkül, önállóan gondoskodhassanak róla. Képesek rá.

Nem érte őket sok meglepetés, hála az internetnek. Gyakorlatilag végtelen mennyiségű információ állt rendelkezésükre. Senki sem mondhatta, hogy nem készültek fel Míára. A születése előtti hónapokban mindenen átrágták magukat, ami csak a kezük ügyébe került. Különösen azoknak a pároknak a beszámolói és tanácsai iránt érdeklődtek, akik ugyanolyan helyzetben voltak, mint ők.

A gyermeket nevelő férfi párokéi, akik törvényesen vagy törvénytelenül béranya segítségét vették igénybe – ezek voltak a leghasznosabbak.

De itt nem álltak meg. Mindent elolvastak, tudományos cikkeket éppúgy, mint slendriánul megírt, nulla információval szolgáló, a nevetségesen pozitívtól a végtelenül humoroson át a kimondottan rémisztőig terjedő hangvételű szülői blogokat.

Minden ismeretet az eszükbe véstek, még a legjelentéktelenebbeket is. Akkora tudást halmoztak fel, hogy már semmi sem lephette meg őket. Tejintolerancia. Foggal születés. Minden születési és kromoszóma-rendellenesség. Fülfájás. Alvászavar. Sárgaság. Koraszülés. Csillapíthatatlan csuklás. Hiperérzékeny bőr. Reflux. Valamennyire ismertek minden alapvető tanácsot, és még jó néhányat azokon felül is.

De jól tudták, hogy egy dolog a tájékozottság, és megint más az életben szembesülni a problémákkal. Ez utóbbit csinálták már négy hónapja. Már nem rettegtek folyamatosan, hogy elveszítik a kislányt, vagy véletlenül sérülést okoznak neki. De még tanultak. Mía hétről hétre változott, de ők mindig tudták, mi a teendő vele – legalábbis eddig. De vajon mit hoz a holnap? A kislány növekedett, hízott, többször ébredt fel, mosolyogva fedezte föl önmagát, őket és a világot. Ébredezett az öntudata. Még sok idő volt hátra addig, amíg rájön, hogy az ő helyzete kicsit más, mint a többi gyereké, egyelőre minden egyformán különös és új volt a számára. Reménykedtek, hogy a lehető legtovább fog így érezni. Lehetőleg örökké.

Númi kiegyenesedett, és kidörzsölte a vizet a szeméből. A szappanért nyúlt, majd tetőtől talpig lemosta magát. A vízsugár azonnal leöblítette róla a habot, úgyhogy a biztonság kedvéért még kétszer végigment magán, ami jócskán rá is fért. Babahányástól és -kakitól bűzlött. Mía elrontotta a gyomrát, és az eredmény nagyját ő kapta. Az internet népe arra nem javasolt megoldást, hogyan kell védekezni a babákból előtörő folyadékok ellen.

Mía most odakint aludt a babakocsiban, a gyomra már megnyugodott. Númi megragadta a rég várt lehetőséget, hogy lezuhanyozzon, amit egyébként már abban a pillanatban meg akart tenni, hogy a kicsi elszundított. De kénytelen volt elhalasztani. Azon undorítóan, ahogy volt, még le kellett zavarnia egy vitát az ajtóban. Ahogy mindig, most is próbált megértő és udvarias lenni, de hamar elvesztette az önuralmát. Nem lehetett kompromisszumra jutni egy olyan vitában, amelyben a másik fél egy tapodtat sem hajlandó engedni. Az igazság viszont az ő és Stebbi oldalán volt.

A haja sem úszta meg a balesetet, így Númi letette a szappant, és a samponos flakonért nyúlt. Sietnie kellett, mert nem volt sok ideje. A hosszú zuhanyozások is a szakadék túloldalán maradtak.

A keze hozzáért a flakon mellé tett vízálló rádióhoz. Manapság már nem zenét hallgatva dudorászott mosakodás közben, hanem fél füllel egyre a mosdó szélén álló babafigyelő csendjére koncentrált, és kétségbeesetten igyekezett minél előbb végezni.

Az adó Mía kocsijában volt. Amíg hallgatott, Númi viszonylag nyugodt maradt. De a legkisebb hang is azt jelentette, hogy Mía felébredt. Akkor kevesebb mint két perce volt arra, hogy megtörölközzön, felöltözzön, lerohanjon a lépcsőn, és kimenjen a teraszra. Ha nem vette fel időben Míát, a kicsi sírva fakadt. Döbbenetes, milyen hangerőre képes az a picike tüdő. Ha a teraszon sírt fel, nem volt szomszéd, aki meg ne hallotta volna. A kislány előtt valószínűleg fényes jövő állna operaénekesként. Vagy légószirénaként.

Númi kipréselte a flakonból a sampon utolsó cseppjeit, és nekiállt hajat mosni. A hab a fülébe folyt, és tompította a hallását. De nem teljesen, mert ebben a pillanatban valami halk zajt hallott a babafigyelőből. Abbahagyta a hajmosást, kitörölte a habot a szeméből, megdörzsölte a fülét, és hallgatózott.

Aztán megdermedt.

A hangszóróból hallatszó kissé pattogó hang nem Mía sírása volt. Hanem halk suttogás, mintha valaki nyugtatgatni próbálná a kicsit. Lehet, hogy felébredt, és az egyik szomszéd átugrott az alacsony sövényen, hogy a gondjaiba vegye? Vagy a munkások jöttek vissza? A postás kerülte meg a házat? Númi szándékosan nem vette fontolóra a legvalószínűbb lehetőséget. A többi jobban tetszett neki.

Most Mía nyöszörgése is hallatszott. Aztán semmi. Sem suttogás, sem sírás, sem pattogás. Vagy lemerült az elem a babafigyelőben, vagy a kocsi mellett álló valaki kikapcsolta.

Númi be sem fejezte a hajmosást. Kirontott a zuhany alól, siettében majdnem el is csúszott. Fürdőköpenyt kapott magára, és a fokokat kettesével szedve lerohant a lépcsőn, aztán odaugrott a terasz üvegajtajához.

A nagy kapkodásban a szemüvegét a mosdó szélén felejtette. Azt azonban anélkül is látta, hogy a babakocsi fedelét félrehajtották, és most egyetlen patentnél fogva lógott a kocsi oldaláról. Númi az alatta lévő fehér takaróra meredt, és kissé fellélegzett, amikor a szemének sikerült valamelyest fókuszálnia, és meglátta Mía alakját és sapkás fejecskéjét.

A rémülete megkönnyebbülésbe csapott át, aztán dühbe. Biztos valami kölyök szórakozott, mit képzelnek ezek magukról? Kinyitotta a teraszajtót, és érezte, hogy a lábán felkúszik a hideg a védtelen testére. Összehúzta magán a fürdőköpenyt, és körülnézett a kertben, de egy gyereket sem látott.

A büdös kurva életbe! Lehet, hogy már nem biztonságos Míát kint hagyni. És akkor neki is egyre kevesebb dologra lesz ideje, hiszen a kicsi sokkal jobban és tovább aludt a friss levegőn.

Most látta, hogy valaki mégiscsak megpiszkálta a babafigyelőt. Nem ott volt, ahol hagyta, hanem a babakocsi és a takaró széle közül kandikált ki. Felvette és megnézte. Ki volt kapcsolva.

Númi megborzongott, nem is tudta, hogy a hidegtől, vagy attól, hogy idegen gyerekek matattak a kislánya körül. Valószínűleg mindkettőtől. Úgy döntött, beviszi Míát, bár biztosra vette, hogy ha megmozdítja, felriad.

Gyengéden lehúzta róla a takarót, remélve, hogy nem ébred fel, miközben beviszi.

Eltartott egy pillanatig, mire felfogta, hogy mit lát. A baba arcocskája szürke volt, pici ajkai cserepesek, tágra nyílt szeme száraz és üres.

És ez a halott gyerek nem Mía volt.

ÖT HÓNAPPAL EZELŐTT

1. fejezet

A kis fehér koporsó alig látszott ki a virágok közül. Egészen változatosak voltak a csokrok és koszorúk színkombinációi: rózsaszín, vörös, fehér, sárga, még egy teljesen zöld is akadt. Nem mintha az embereknek lett volna lehetőségük a színvilágot a lánya ízléséhez igazítani. Íris élete túl rövid volt ahhoz, hogy ilyen kérdésekben véleményt formálhatott volna. Ráadásul a nagy részét kórházban töltötte, betegen és legyengülve. Volt kedvenc étele, a pizza, kedvenc desszertje is, a fagyi, meg kedvenc állata is, a panda. Kedvenc dala hat is volt, ő össze is állított neki ezekből egy lejátszási listát, amelyet már sosem bővíthetett ki. De nem is volt baj. Íris boldogan hallgatta végig újra és újra a dalokat a rózsaszín cicafüles fejhallgatójával, amit a nagyszüleitől kapott karácsonyra.

Ezeken kívül nem nagyon voltak kedvencei. Kivéve a plüssjátékát, amit alig engedett ki a kezéből. Egy kis pingvin volt az, amely most keresztbe tett karjai alatt a mellkasán hevert a koporsóban.

Rögnvaldur mellett csendesen sírdogált a felesége. Könnyei végigcsorogtak sápadt arcán, le a mellére. Egyre szélesedő folt terjengett a színes blúzon, amelyet Aldís viselt, miközben mindenki más feketében volt. Rögnvaldur is. Mikor indulás előtt bement az ágyon ülő feleségéhez, megkérdezte, nem veszi-e inkább fel a mellette heverő fekete ruhát. De ő csak nézett maga elé, és a fejét rázta. Rögnvaldur bólintott, és hagyta, hadd jöjjön úgy, ahogy volt. Abban a ruhában, amelyet aznap éjjel viselt, amikor a kislányuk elment. Amikor hazaértek, Aldís levette a blúzát, zsákba tette, és elrakta a szekrénybe. Rögnvaldur nem szólt semmit, de feltételezte, hogy a felesége Íris illatát akarja megőrizni. A kislány a karjában feküdt, amikor utolsót lélegzett. Akkor már két hete kórházban volt, és Rögnvaldurt semmi nem emlékeztette a régi édes, ártatlan illatára. Már csak a gyógyszer, a fertőtlenítő és a kötszer szaga érződött rajta. A közelítő halál szaga.

A lelkész bejelentette, hogy zsoltár következik, majd az oltárhoz fordult, és matatni kezdett valamivel. Rendes körülmények között Rögnvaldur kíváncsi lett volna, hogy mivel foglalatoskodik, amíg a kórus énekel, de most nem érdekelte. A lelkész akár egy bárányt is elővezethetett volna, hogy levágja, és feláldozza az istenének. Az sem számított volna. Semmi sem változtathatott a tényeken. Azon, hogy a kislánya meghalt, és ha fel is támad egyszer, ahogy a lelkész mondta, az valahol máshol lesz, a szüleitől távol. Bár állítólag a megfelelő istenben való megfelelő hit azt eredményezné, hogy egyszerre támadnak fel. Csak ezt semmilyen módon nem lehetett megerősíteni. Kibaszott ősi hazugságok.

Rögnvaldur hirtelen szeretett volna felállni és ordítani. Elhallgattatni a kórust, és kidobni innen mindenkit. Bár a többség őszintén gyászolta Írist, a gyászuk semmi sem volt ahhoz képest, amin ők mentek keresztül Aldísszal. Olyanok voltak, akár az élőhalottak. Mozogtak, lélegeztek és táplálkoztak anélkül, hogy szükségét érezték volna az oxigénnek és az élelemnek. A családtagok és a barátaik rendszeresen vittek nekik ételt, de azon kívül nem ettek semmit. Ha leállt volna az utánpótlás, elsorvadnak és meghalnak. Márpedig ennek előbb-utóbb be kellett következnie. Mostanában nem voltak valami kellemes társaság. Válaszoltak, ha kérdezték őket, de ezenkívül nem szóltak egy szót sem. Nem volt mit mondaniuk. Sem tegnap, sem ma, sem holnap. Valószínűleg soha többé.

Hogy tudna ezek után visszamenni dolgozni? Pedig egyszer azt is meg kell tenni. Abban biztos volt, hogy Aldís többé nem megy be a munkahelyére, így neki kell majd eltartania kettőjüket. Hogy ünnepeljék ezután a karácsonyt és az újévet? Hogy menjenek nyaralni? Az életük minden kérdésére egyszerű volt a válasz. Otthon fognak ülni tétlenül, egyedül a csenddel. Azon tűnődnek, mi lehetett volna. Célt keresnek az életüknek – ami nincsen.

A zsoltár véget ért, és a lelkész a gyülekezet felé fordult. A templomban csend lett, csak halk szipogás hallatszott. Rögnvaldur és Aldís már nem is próbálta leplezni a sírását. Pontosabban Rögnvaldur könnyei már elapadtak, de Aldís nyíltan zokogott, nem törődve a környezetével.

A lelkész Íris életéről kezdett beszélni. Korábban eljött hozzájuk egyeztetni a temetés és a gyászbeszéd részleteit. Utóbbiban nem sokat tudtak segíteni, hiszen a lányuk még csak tízéves volt. Nem lehetett felsorolni a sportsikereit, az egyesületi tagságait, a lakóhelyeit vagy a vizsgaeredményeit. Nem volt tagja semmilyen klubnak, nem sportolt, és nagyobb vizsgát sem tett soha életében. Csak annyit tudtak nagy nehezen kinyögni, hogy hétéves korában diagnosztizáltak nála leukémiát, és attól fogva nagyon sokat volt kórházban. Már úgy tűnt, kezdenek jobbra fordulni a dolgok, amikor elnyomott immunrendszere találkozott a kanyaróvírussal. A csontvelő-átültetés miatt elvesztette a gyerekkori oltásokkal szerzett immunitást, és a vírusnak mindössze két hét kellett, hogy legyőzze gyönge kis testét.

Persze rengeteg olyat tudtak mondani, ami nekik kettőjüknek fontos volt. A lányukat nem a kórházban töltött ideje határozta meg. Ezeket azonban nem akarták másokkal megosztani. Íris első lépései, első szava és első mosolya nem tartoztak senki másra. Sem a többi szívszaggató emlék, amelyekbe eleinte kapaszkodtak, és amelyeket két sírógörcs között felidéztek egymásnak. Emlékek, amelyek valaha mosolyt fakasztottak. Mint amikor Írist hároméves korában a fejlettségi vizsgálaton megkérték, hogy álljon egy lábra, mire odasétált az anyjához, és az ő bal lábára állt fel. Amikor ragtapaszt tett Rögnvaldur telefonjára, miután annak elrepedt a kijelzője. Amikor összeszedte a környék összes pitypangját, és a pihéket szétfújta a társasház kertjében. A lakók azóta is harcot folytattak az elburjánzott pitypang ellen, de Rögnvaldur remélte, hogy a virágok ennek ellenére jövő nyáron is előbújnak. Ha ugyan ők megérik azt.

A lelkész mindebből semmit sem hallott. Miután elmondták Íris életének legalapvetőbb tényeit, elhallgattak. Szerencsére ott volt Rögnvaldur anyósa, aki kitöltötte a rövid, száraz beszámolót.

De nyilvánvalóan nem eléggé. A lelkész próbálta a lehető legjobban elnyújtani a gyászbeszéd szavait. Naagy örööm forráása volt őő, és a nagyaanyja szeme féénye. Sook booldoog óóráát töltööttek kéézimunkáával a koonyhaasztaalnáál. Háát méég, amikoor süüteméényt sütöötteek karáácsoonyraa.

Rögnvaldur a szeme sarkából látta, hogy Aldís lehajtja a fejét. Odafordult, és lenézett a felesége zsíros választékára. Ő is hasonló állapotban volt. Bár a fekete öltönyt, amit a szülei vásároltak az alkalomra, felvette, de ahhoz nem volt ereje, hogy lezuhanyozzon, megborotválkozzon, vagy hajat mosson. A megjelenése és mások véleménye már nem érdekelte.

A lelkész elhallgatott, és újra megszólalt a kórus. Újabb szokványos temetési zsoltárba kezdtek bele, amelyet szükség esetén egészen biztosan visszafelé is el tudtak volna énekelni. Felajánlották nekik, hogy választhatnak saját zenét, például olyan dalokat, amiket Íris kedvelt. Rögnvaldur azonban sietve visszautasította, és az anyósát is elhallgattatta, amikor az megemlítette a listát. Azt a hat dalt nem temetésre írták. Hanem azért, hogy az emberek mosolyogva dúdolják őket. És nem volt biztos benne, hogy el tudja viselni, ha a lánya kedvenc számai felcsendülnek a koporsója mellett. Azt is megvétózta, hogy a szertartáson felolvassák Íris díjnyertes költeményét. Ő volt ugyanis a Reykjavíki Városi Könyvtár által kiírt gyermekverspályázat négy győztesének egyike, amiről Rögnvaldur anyósa a lelkészt is tájékoztatta. Csakhogy azt a verset a csontvelő-átültetés után írta, amikor még úgy tűnt, hogy minden rendbe jön. Azokról a dolgokról szólt, amiket majd mind meg akar tenni, miután visszanyerte az erejét. Kevésbé ide illő szöveget elképzelni sem igen lehetett. Aldís is egyetértett ezzel, igaz, ezt szavakkal nem fejezte ki. Csak összeomlott, és zokogni kezdett. Még akkor is sírt, amikor a lelkész végre közölte, hogy ennyi elég lesz, és elköszönt.

Aldís válla most is ugyanúgy rázkódott, mint akkor. Egyre erősebben zokogott, mosatlan haja rezgett belé. Rögnvaldurnek a szívét hasogatta, és össze kellett szorítania a fogát, hogy elnyomja a kitörni igyekvő üvöltést. Nem mintha a gyülekezetet akarta volna megkímélni tőle. Csak attól félt, hogy ha egyszer ordítani kezd, többé nem lesz képes abbahagyni.

Aldíst annyira maga alá gyűrte a gyász, hogy hozzá képest ő még egészen jól tartotta magát. Amikor azonban a szertartás ahhoz a ponthoz ért, egyikük sem állt fel. Aldís képtelen volt rá, Rögnvaldur pedig nem volt hajlandó ezt a játékot játszani. Biztosan észrevették, de felőle azt magyaráztak bele, amit akartak.

Rögnvaldur lehunyta a szemét, és két súlyos könnycsepp gördült le az arcán. De nem engedte szabadjára a sírást, ahogy a szíve szerint tette volna, hanem szipogott egy nagyot, és kihúzta magát. Nem omolhat össze, hiszen neki kell támogatnia Aldíst. Szó szerint is, amikor majd a koporsót kísérik, és az nem menne, ha őt is támogatni kell. Ma erősnek kell lennie. És holnap is. És azután is. Az élet megy tovább, akár egy kamion. Egy kamion, amely nem törődik az útjába kerülőkkel, csak magával hurcolja őket, inkább holtan, mint elevenen. Ahogy őket is.

Íris halála után néhányszor sikerült elnyomnia a gyászát azzal, hogy azon törte a fejét, vajon ki fertőzhette meg a lányukat. Más gondolattal nem ért el ilyen hatást. Körbenézett a zsúfolásig telt templomban. Végighordozta tekintetét az embereken, amitől a legtöbben lesütötték a szemüket. Voltak közeli és távoli rokonok, barátok, ismerősök, néhány kolléga, kórházi dolgozók, szomszédok, és néhány arc, amelyet felismert, de nem tudott hová tenni. Úgy sejtette, hogy a gyászolóknak az a csoportja, amelyiknek nem látja az arcát, hasonló összetételű lehet. Minden esély megvolt rá, hogy a felelős valahol az itt ülők között lapul. A lánya nem érintkezett valami sok emberrel.

Aldís szipogott, és Rögnvaldur újra előrefordult. Biztos volt benne, hogy a mögötte ülők megkönnyebbülten felsóhajtanak. Senki sem akart egy apa szemébe nézni, aki most vesztette el a gyermekét. Legjobban a fertőzés hordozója könnyebbülhetett meg – már ha közöttük ült.

A kórháztól nem lehetett megtudni semmit. Rögnvaldur a személyzet több tagjánál is érdeklődött, miután a lánya elkapta a kanyarót. A válasz mindig ugyanaz volt: jelenleg nem tudnak kanyarós esetről Izlandon. Egyetlen bejelentés érkezett az Egészségügyi Igazgatósághoz, de az külföldről jött, és nem értékelték megbízhatónak. Egy vendégmunkás igényelt táppénzt, aki elhagyta az országot. Azt állította, hogy akkor kapta el a kanyarót, amikor még Izlandon élt. Az orvos, aki tájékoztatta erről Rögnvaldurt, azt is hozzátette, hogy a kérelmet biztosítási csalásra tett kísérletként elutasították.

Az Egészségügyi Igazgatóságnál falba ütközött. Közölték vele, hogy kivizsgálják a fertőzést, és tisztázzák az ügyet. De az eredményt természetesen nem fogják elárulni neki. Semmiféle hatóság nem fogja átadni nekik annak a személynek a nevét, aki megfertőzte és megölte a lányukat. Ez akkor vált világossá, amikor az igazgatóság egy tisztviselője eljött felvenni a vallomásukat. A párbeszéd egészen egyoldalú volt. A tisztviselő kérdezett, nekik pedig válaszolniuk kellett.

Íris halála után Rögnvaldur leült a számítógéphez. Nem tartott sokáig beszerezni a fontos információkat. A kanyarót egy rendkívül fertőző vírus okozza, amely a beteg orrüregében és torkában telepszik meg, és a levegőben lebegő cseppecskékkel terjed. Miután a fertőzött személy köhög vagy tüsszent, a vírus körülbelül két órán át marad életképes gazdatest nélkül a levegőben vagy valamilyen felületen. Aki nem immunis, az a fertőzéstől számított egy-két hét múlva megbetegszik. Három-öt nappal később megjelennek a kiütések, ami előtt négy nappal a beteg már fertőz, és összesen nyolc napon át fertőző is marad.

Mindez egybe is vágott azzal az időszakkal, amelyről az igazgatóság tisztviselője faggatta őket. Hová vitték Írist, és kivel találkozott a megbetegedését megelőző két hétben? Felidézték azokat a napokat, és elmondták, amire emlékeztek. Sok mindenre nem kellett, hiszen igyekeztek Írist elszigetelni. Meglátogatták egy vele egykorú unokatestvérét, de ott senki sem volt beteg. Sétáltak egyet a tengerparton, de ott sem találkoztak senkivel, aki tüsszögött vagy gyanúsnak tűnt volna. Elmentek a környékbeli játszótérre is, de ott nem volt más gyerek, hiszen ők egészségesek lévén, iskolába vagy óvodába mentek. Kétszer jártak a kórházban kontrollon, de ott elkülönítették őket a többi betegtől. Párszor elmentek kocsikázni. Fagyit ettek, és a kilátást csodálták. Egyébre nem emlékeztek, hiszen az utókezelés éppen arról szólt, hogy vigyázzanak Írisre. A lányuk nem ment velük boltba, moziba, színházba, uszodába vagy meccsre. Mivel az immunrendszere károsodott, azt javasolták nekik, hogy a lehető legjobban szigeteljék el őt másoktól.

Semmi olyanra nem emlékeztek, ami magyarázhatta volna, hogyan fertőződött meg Íris. Egyelőre. De talán soha nem is juthatott eszükbe. Lehet, hogy egy fertőzött turistától kapta el, aki elhagyta az országot, mielőtt tüneteket mutatott volna. Csakhogy nem találkoztak turistával. Sem vendégmunkással. Nem volt építkezés sem a lakótelepen, sem sehol máshol, ahol Íris járt.

A lelkész belekezdett a Miatyánkba, de Rögnvaldurnek egyik fülén be, a másikon kiment az imádság. Arra gondolt, amikor Íris megszületett, és kimerült anyja ölébe adták. Csupa ragacs volt, bebugyolálva valami fehérbe, öklöcskéi összeszorítva, a szája tátva, a szeme szorosan csukva. Aldísszal sírtak, de egészen másképp, mint most.

Emlékezett a rá nehezedő felelősség érzésére, és az önmagának tett fogadalomra. Hogy sem anyának, sem lányának nem eshet semmi baja, amíg ő lélegzik. Az elmúlt évek keserves megpróbáltatásai után végre megszületett a rég várt gyerekük. Könnyű életet akart biztosítani a lányának. És erre mi történt? Amint cselekvésre került a sor, kudarcot vallott.

Újabb zsoltár következett. Aztán megint a lelkész. A véget és az új kezdetet jelző bevett szöveget mondta fel. Elkeserítően hangzott annak, aki nem volt vallásos, és nem hitt a harmadik sorában.

Por vagy.

És visszatérsz a porba.

És a porból ismét feltámadsz.

Rögnvaldur nem sírt, ehelyett valami fékezhetetlen haragot érzett, amely mintha a markába szorította volna a szívét. Ezt nem hagyhatta annyiban.

MOST

2. fejezet

Hétfő

Erla előredomborodó, gömbölyű pocakja nekiütközött Huldar íróasztalának. A bögrében hullámokat vetett a kihűlt kávé, a ceruza pedig elgurult, és nekikoccant a billentyűzetnek. Nem ez volt az első alkalom, hogy Erla nekiment valaminek. Nem szokott hozzá a teste átmeneti megnövekedéséhez, ami a terhesség velejárója volt. Sőt mintha észre sem vette volna. Köldökmagasságban semmi sem lehetett biztonságban a maga előtt tolt pocaktól. Lett légyen az asztal, ajtófélfa, nyomtató, polc vagy szék. Minden a pocak útjában volt. A csapatból senki sem szólt semmit, ha ilyesmi történt. Sem Huldar, sem más. Magáról a gigantikusan domborodó pocakról azonban lehetetlen volt nem tudomást venni. A sarkokon mintha már Erla előtt befordult volna. Ettől az egytől eltekintve Huldart a főnöke semmiben nem emlékeztette azokra a terhes nőkre, akikkel eddig találkozott. A nővérei terheshasa körbeért, mintha beszorultak volna egy nagy labda közepébe. Erla viszont mintha a ruhája alatt hordott volna egy labdát, amely az idő előrehaladtával egyre nőtt, és előbb kézi-, majd foci-, végül strandlabda méretű lett. Hátulról azonban Erla pontosan ugyanúgy nézett ki, mint korábban. Az óriáspocakot leszámítva még mindig egy szikár maratonfutóéra hasonlított a testalkata. Vagy hasonlított volna, ha zsákot húz a fejére.

Erla szeme körül ugyanis sötét karikák éktelenkedtek. Huldarnak úgy tűnt, mintha mindkét szem egy-egy függőágyban pihenne. A bőre is foltos volt, rövid haja pedig szárazon, élettelenül tapadt a fejére. Egyes nők kivirágoznak a terhesség alatt, mások azonban nem.

Huldarnak fogalma sem volt, hol tarthat Erla terhessége, de feltételezte, hogy a vége felé. Néhányszor próbált rákérdezni, a válaszok azonban elég ködösek voltak. Már nem is próbálkozott. Azóta, hogy Erla egyszer visszakérdezett, ennyire türelmetlenül várja-e, hogy a helyére ülhessen. Pedig a legkevésbé sem érdekelte a vezetői poszt, amelyet egyszer már betöltött. Egyáltalán nem. És ezt a nőnek is tudnia kellett.

Huldar azt sem tudta, ki az apa. Kétszer is megkérdezte, de a válasz mindkétszer ugyanaz volt. „Nem ismered.” Erla ezt is úgy mondta, hogy azzal lezárta az utat a téma minden további feszegetése előtt. Ugyanúgy élhetett együtt valakivel, mint járhatott a legjobb úton az egyedülálló anyává válás felé. Ha fogadnia kellett volna, Huldar az utóbbira tesz. Erlát sosem hívták fel, amikor későig dolgoztak, ellentétben a csapat azon tagjaival, akiknek volt valakijük. Egyszer úgy jött be dolgozni, hogy vécépapír lógott ki a nadrágszárából. Egy élettárs ezt biztosan észrevette volna, és szól neki.

– Ráérsz? – Erla hangja fáradtságról és kialvatlanságról árulkodott. Huldar nővérei is sokat panaszkodtak ilyenek miatt. Álmatlanság, kimerültség, vízvisszatartás, örökös vécére rohangálás. A gyereknemzés rendszerint kellemesen indult, de ami utána következett, az már nem tűnt ennyire jó mókának. Huldar azon a véleményen volt, hogy a madarak sokkal jobb rendszert dolgoztak ki. Ha Erla csak tojik egy tojást, aztán alacsony hőfokon berakja a mikróba kilenc hónapra, most is ugyanolyan virgonc lenne, mint akkor, amikor a gyerek megfogant.

Huldar ellökte magát az asztaltól, hogy megszabaduljon a számítógéptől. A széke nekiütközött a mögötte álló polcnak.

– Rá. Amire csak akarod.

Remélte, hogy a feladata majd a szabadba szólítja. Fájt a szeme a képernyőbámulástól, amin a pocsék irodai világítás sem segített. A rendőrségen a környezettudatosság jegyében nemrég önszabályozó okosvilágítást helyeztek üzembe. És a tervezőnek csodával határos módon sikerült elérnie, hogy a fényerő még véletlenül se legyen megfelelő soha. A nyomozócsapat idősebb tagjai kénytelenek voltak otthonról hozni asztali lámpát, hogy dolgozni tudjanak. Valószínűleg ennek köszönhetően még kevesebb energiát sikerül megtakarítani, mint eddig, és a globális felmelegedés akadálytalanul folytatódik.

Erla a Huldar melletti üres munkaállomásra pillantott.

– Gudlaugur hol van?

– Meghívták valami tanfolyamra. Kulturális érzékenyítő tréning vagy mi.

Huldar felkészült a szitokáradatra.

Az azonban elmaradt. Erla csak bólintott, és a tárgyra tért.

– Véletlenül hozzám jött be egy hívás az ügyelet helyett. Nem nagy ügy, de kurvára szükségem van egy kis friss levegőre, úgyhogy bevállaltam. Azt akartam kérdezni, ráérsz-e megnézni velem, hogy van-e benne valami, vagy csak a szokásos faszság.

A terhesség nem lágyított Erla modorán, még ha azt a lehetőséget nem is használta ki, hogy Gudlaugur tanfolyamára is elhintsen egy-két becsmérlő jelzőt. Huldart egyáltalán nem lepte volna meg, ha a gyerek már úgy bújik elő, hogy káromkodik, mint egy kocsis.

– Mehetünk. Miről van szó?

– Egy elhagyott kocsiról. Egy nő telefonált, hogy elállja a felhajtóját. Azóta nem mozdult onnan, hogy szombat éjjel ott hagyták, és azt akarja, hogy vontassák el.

– Akkor miért nem egy trélert hívott?

– Valami olyasmit makogott, hogy szerinte a kocsi valami bűnszervezeté, és ez igenis rendőrségi ügy.

– Mi van? Ez hogy jött neki?

– Azt mondja, benézett a kocsiba, és kupi van benne. Állítólag még injekciós tűt is látott. Ebből gondolja, hogy egy bűnbandáé. De hát ez persze csak a sóder. Attól fosik, hogy beperelik, ha ő vontattatja el.

– A rendszám megvan?

– Meg. A kocsi egy Bríet Hannesdóttir nevű labortechnikusé. Nem tűnik egy nemzetközi bűnszervezet vezérének. – Erla elhallgatott, türelmetlennek látszott. – Felhívtam a mobilszámot, ami a nevén van, de ki van kapcsolva. Na jössz, vagy nem?

– Jövök hát. Nem kérdés.

Erla otthagyta Huldart, és ment a slusszkulcsért meg a kabátjáért. Nem bajlódott új, kényelmesebb ruhadarabok beszerzésével, megmaradt a rendőrségi egyendzsekinél. Ennek viszont már nem bírta felhúzni a cipzárját, amitől a pocakja, ha lehet, még feltűnőbb lett.

Huldar is kabátot vett, és a kapunál találkoztak. Onnan lelépcsőztek a mélygarázsba, bár Huldar úgy gondolta, a lift jobban megfelelne Erlának. Ő azonban amióta itt dolgozott, a lépcsőt használta, és a jelek szerint most sem volt hajlandó feladni ezt a szokását. Persze talán neki volt igaza, mert még a legapróbb szokások megváltoztatása is rosszul sülhet el. Ha Erla lazítana kicsit, még rájönne, milyen kellemes is az. És akkor talán soha nem fedezi fel magában a régi tüzet, ami folytonos pörgésben tartotta.

– Vezessek én? – Huldar kételkedett benne, hogy Erla rendesen eléri a kormányt a pocakjától. Gyilkos pillantást kapott válaszul.

– Tudok vezetni, Huldar. Terhes vagyok, nem rokkant vagy beteg. – Erla mérgesen nézte Huldart a civil rendőrautó teteje fölött. – Szerinted hogy járok be dolgozni, rollerrel?

Huldar nem szólt semmit, csak beszállt, és becsukta az ajtót. Úgy gondolta, jobb a hallgatás, nehogy baj legyen. Így még maradt némi esély, hogy az út elviselhető lesz.

Erlának hátra kellett tolnia az ülését, hogy beférjen, és amíg ezzel bajlódott, Huldar inkább az ablakon bámult kifelé. Így nem idegesítette Erlát, és valamivel oldottabb lett a légkör. Igaz, semmi olyan nem került szóba köztük, amire Huldar kíváncsi lett volna, például, hogy mikorra várható a szülés, ki a gyerek apja, és ki fogja helyettesíteni Erlát. Időjárásról és politikáról beszélgettek, és ez utóbbinál Erla igazán belejött a káromkodásba.

Hamar a céljukhoz értek. Egy, a zebrán a telefonjába mélyedve átimbolygó tinédzsert meg egy munkálatok miatti útszűkületet leszámítva semmi sem hátráltatta őket. A nem túl messzi családi házas övezetbe, Smáibúdhahverfibe tartottak, és a forgalom sem volt nagy. A szembejövő sofőröknek látszólag semmi sürgős dolguk nem volt azon kívül, hogy elérjék a zöldet. Tudták, hogy visszafelé, a délutáni csúcsban már más lesz a helyzet. Szerencsére akkor nekik befelé vezet majd az útjuk, miközben szinte mindenki más a külvárosok felé igyekszik. Reykjavíkban a forgalom olyan, mint az árapály, reggel befelé, nyolc órával később pedig kifelé söpör egy hullám.

– Ott van – mutatott Erla egy feltűnően rosszul leparkolt fehér Skodára. Annál is feltűnőbb volt, mert az utcában egyébként mintha kizárólag vezetőoktatók laktak volna. Minden más autó a járdaszegéllyel tökéletesen párhuzamosan és attól megfelelő távolságban állt. Senki nem parkolt tűzcsap elé, és a járművek között is elegendő hely maradt. Kivéve a kis fehér Skodát. Az teljesen ráállt az előtte lévő kocsira, alig egyujjnyi rés maradt a lökhárítóik között. Ráadásul a kocsi az egyik ház felhajtójának több mint a felét elfoglalta, és az útra is kilógott. Huldar alaposan szemügyre vette.

– Akármibe lefogadom, hogy az a csávó, aki ezt ide lerakta, be volt nyomva.

– Nő. A kocsi egy nő nevén van. – Erla ügyesen beállt egy szabad helyre az eltorlaszolt felhajtó túloldalán. – De amúgy igen. Az azt is megmagyarázná, miért nem jött érte. Lehet, hogy nem emlékszik, hol hagyta.

Huldar kiszállt, és beszívta a friss téli levegőt. Mindjárt sóvárogni kezdett egy cigi után, de úgy döntött, hogy a terhes kollégára való tekintettel ellenáll a kísértésnek. Akárhogy igyekezett másfelé fújni a füstöt, az mindig megtalálta a nemdohányzókat. Még széllel szemben is. Rágyújtás helyett inkább arra használta fel az időt, amíg Erla kikászálódott az autóból, hogy körülnézzen.

Szemügyre vette a bejelentést tevő nő házát. Kicsi volt, padlással a hullámbádog tető alatt, ugyanolyan, mint az összes többi a környéken. Szorosan két másik ház között állt, csak a téli díszben pompázó kertecskék választották el őket egymástól. Errefelé mindenhol ilyen szorosan álltak a házak, mivel a telkek keskenyek voltak. Közöttük át lehetett látni a szomszéd utcára és a kerteket szegélyező csupasz nyírfákra.

Huldar mindig is szerette ezt a környéket, amely a nevét – „Kistelkes negyed” – a háború utáni lakáshelyzet miatt kapta. Akkoriban nagy volt a lakáshiány, azért az a döntés született, hogy kialakítanak egy apró parcellákra osztott körzetet, ahol mindenki maga építheti fel a házát. A kormány biztosította a terveket, utakat épített, csatornázott, aztán kis túlzással lapátot nyomott a háztulajdonosok kezébe, és jó munkát kívánt. Huldar zseniálisnak találta az ötletet, hogy egy család a maga erejéből szerezzen fedelet a feje fölé, és szerette volna, ha újra bevezetik ezt. Abban az esetben ő lett volna az első, aki szerszámokkal felszerelkezve megjelenik a helyszínen. Nem feltétlenül azért, hogy magának építkezzen, hanem hogy besegítsen másoknak. Hogy szögeket verjen be, alapot ásson, és építőanyagot talicskázzon.

Erla nem pazarolta az idejét a nézelődésre és a környék történelmén való merengésre, hanem tüstént munkához látott. Odament az autóhoz, és benézett a vezetőoldali ablakon.

– Tele van szeméttel. Ezt az egyet legalább nem a nő találta ki. Mondjuk injekciós tűt nem látok.

Huldar csatlakozott hozzá, és ő is elöl-hátul belesett az ablakokon. Inkább nem osztotta meg Erlával a szemétről meg a nőkről szóló gondolatát, ami akaratlanul is az eszébe jutott. Az ő elmélete az volt, hogy a legtöbb nő természeténél fogva rendetlen, és ez az autóikon és a fürdőszobáikon látszik leginkább. A Skoda sem volt sokkal rosszabb, mint az életében megforduló nők kocsijai. De valamiben mégis különbözött azoktól. Nem üres csomagolópapírokkal, nejlonzacskókkal, szakadt magazinokkal, hajgumikkal és üdítős dobozokkal volt tele.

– Az ott nem egy retikül? – Huldar átment a túloldalra, hogy jobban lásson. – Ott a padlón, az anyósülés előtt.

Erla odaállt mellé.

– Az a fekete?

– Az.

Erla kiegyenesedett, és a derekára tette a kezét.

– De, az. Fura, hogy csak úgy otthagyták a szemét között a padlón. Talán a nő nem akarta, hogy a járókelők meglássák. Vagy olyan részeg volt, amikor lerakta, hogy nem találta el vele az ülést.

Huldar tovább nézelődött. Feltűnt neki, hogy a visszapillantó tükör csálén áll. Talán a nő fordította el, hogy megnézze benne az arcát, mielőtt kiszállt. Ő maga is csinált ilyet néhányszor, amikor a napellenzőn nem volt tükör. Csak ő utána mindig visszaállította a tükröt a helyére. Valami azonban ellentmondott az elméletének. A tükör rettenetesen homályos volt. Aki ebben nézné meg magát, az azt sem venné észre, ha mindkét szemén monokli van, és hiányzik a két elülső foga. Olyan volt, mintha valami mocskos ronggyal kenték volna össze. Közelebbről megnézve más is úgy nézett ki a kocsiban, mintha végigtörölték volna azzal a ronggyal. A műszerfal is foltos és csíkos volt. A nő, akié az autó volt, félig vak lehetett, ha azt hitte, ettől tisztábbnak látszik a kocsi. Vagy rossz tisztítószert használt, amivel csak elkent mindent.

Huldar egy másik furcsaságot is észrevett.

– Erla, ez a kocsi nincs bezárva. Ott van a kulcs a gyújtásban.

Hátralépett. Ahogy az összes többi kocsi a városban, a Skoda sem menekült meg a latyaktól, ami a téli autózás elkerülhetetlen velejárója volt. Az ajtó kilincsét és a környékét azonban nem borította kosz. Huldar körbejárta a kocsit, és megállapította, hogy ugyanez igaz a vezetőoldali ajtóra és a csomagtartóra is. A hátsó ajtókhoz viszont nem nyúlt senki.

Erla is rájött, hogy mit néz Huldar.

– Ez is az ittas vezetést bizonyítja, nem? Itt felejtette a slusszkulcsát meg a táskáját. A részegek nem mindig gondolkoznak logikusan. Talán azt hitte, hogy az ujjlenyomatai majd lebuktatják, és letörölte a kilincseket. Lehet, hogy a kormányt is.

– Vagyis mégsem egy nemzetközi bűnszervezeté a kocsi? – vigyorgott Huldar. – Kár.

Erla ügyet sem vetett a megjegyzésére. Azt mondta, újra megpróbálja felhívni a tulajt, és elővette a telefonját. Ebben a pillanatban egy nő jelent meg a ház ajtajában. Nem mosolyogva, de azért nem is mogorván köszönt. Alacsony volt, és fiatalos arca ellenére látszott rajta, hogy a nyugdíjhoz közelít. Eres keze és sajnálatosan ritkuló festett haja árulta el. Utóbbit, ahogy a helyzetében sokan mások, házi tupírozással próbálta leplezni, sikertelenül. Összefonta a karját, ahogy megcsapta a hideg téli levegő.

– Most mi lesz? Nem próbálják meg elvitetni?

A kérdést bőséges panaszáradat követte arról, hogy hét közben a csatornát javító munkások elállják a parkolóhelyeket, hogy az önkormányzat nem takaríttatja el rendesen a havat, és hogy az ingyenes újság, amelyet ő már régen lemondott, továbbra is érkezik. Az asszony láthatóan nagyon erősen hitt a rendőrség hatalmában.

Huldar udvariasan megkérte, hogy menjen be, amíg végeznek. Megígérte neki, hogy mielőtt elmennek, még bekopognak. Az asszony nem igazán bízhatott az ígéretében, mert amint becsukta az ajtót, rögtön felbukkant a felhajtóra néző ablakban. Nem osonhattak el csak úgy. Igaz, nem is akartak. Legalábbis Huldar nem, de Erláért nem kezeskedhetett.

Amíg Erla telefonált, Huldar rágyújtott egy cigarettára. Ügyelt rá, hogy elég messze álljon a főnökétől, egyszersmind úgy, hogy az ablakból éberen figyelő asszony ne láthassa. Az volt az érzése, hogy nem venné jó néven.

Dohányzás közben próbálta maga elé képzelni, ahogy a tulaj ideparkol a kocsijával, majd itt hagyja. De a letörölt kilincsek valahogy nem passzoltak a történetbe. Az itt felejtett kulcsot és táskát meg a babrálást a tükörrel nagyon könnyen el bírta képzelni. De azt nem, hogy a részeg nő miért törölte le az ajtók és főleg a csomagtartó kilincsét. Még ha tényleg el is akarta tüntetni a tettének bizonyítékait, az akkor sem volt érthető, hogy hogy jön a képbe a csomagtartó.

Nem talált megoldást a rejtélyre annyi idő alatt, amíg végigszívta a cigarettát.

Erla éppen elrakta a telefonját, amikor visszatért hozzá. A Skoda tulajdonosa nem vette fel a vezetékes telefont, a mobilja pedig még mindig ki volt kapcsolva. A rendőrségi nyilvántartás szerint még sosem kapott bírságot közlekedési szabálysértés vagy részegeskedés miatt. De hát ittas állapotban a mégoly tisztes polgároktól is kitelhet bármi.

– Szerintem lőjünk pár képet a kocsiról szükség esetére – javasolta Huldar. – Aztán arrébb állok vele, elvisszük a kulcsot, és mindenkinek jó lesz. Kivéve a tulajnak, aki majd jöhet be a slusszkulcsáért a rendőrségre. – Beszéd közben az üres hely felé intett az autó előtt, amelyikre a fehér Skoda ráállt. – Az ittas vezetést persze nem fogjuk tudni rábizonyítani, de elég büntetés lesz az, hogy majd el kell magyaráznia nekünk, mi történt.

Erla grimaszolt egyet.

– Igen. Valószínűleg az lesz a legjobb. Ha elvontattatjuk, meg kell várnunk itt a trélert, meg ki kell töltenünk egy rakat papírt. Sőt az is biztos, hogy a tulaj panaszt tesz a költségek miatt. Nekem meg van elég bajom enélkül is. Ja, és még azt is meg kellene magyaráznom, miért döntöttem úgy, hogy személyesen foglalkozom az üggyel. Nincs olyan a munkaköri leírásomban, hogy nekem kéne intézkednem bénán leparkolt autók miatt.

Huldar nem is vesztegette tovább az időt. Neki sem volt kedve végigkúszni a panasztételi rendszeren. Kinyitotta az ajtót, és beszállt. Nem lepte meg, hogy hátrébb kell tolnia az ülést. Magas volt, az autót pedig nyilván a tulajdonosa, egy nő vezette utoljára.

Becsukta az ajtót, és megfogta a kulcsot, hogy beindítsa a motort.

De amint kizárta a friss levegőt, megcsapta az orrát egy ismerős illat. A vér fémes szaga, méghozzá erősebb, mint amit egy orrvérzés vagy egy kisebb sérülés indokolt volna. Azonnal elengedte a kormányt és a kulcsot, a kabátujját a bal kezére húzta, úgy nyitotta ki az ajtót, és kiszállt. Mielőtt újra becsukta volna, gumikesztyűt húzott elő a zsebéből, felvette, majd a műszerfal alatti gombbal kinyitotta a csomagtartót. Az ablakban álló asszony vizsla tekintetétől kísérve odahajolt Erlához.

Erla arckifejezése megkeményedett attól, amit Huldar a fülébe súgott, és bólogatva jelezte, hogy megértette. Hátramentek, és Huldar felemelte a csomagtartó fedelét. Átható vérszag tört elő, megerősítve a gyanúját. Egy halott vagy sebesült ember helyett azonban csak néhány fekete szemeteszsák volt odabent. Túl kicsik ahhoz, hogy holttest legyen bennük. Mindketten megkönnyebbülten fellélegeztek.

A csomagtartófedél elromlott, nem maradt fent. Huldarnak kellett megtartania, miközben a zsákokat vizsgálgatta.

– Szerintem ezekben vadhús van.

– Vagy valami, amit egy bedöglött fagyasztóból pakoltak ki. Jesszus, ugye, hogy hányásszaga van? – Erla hátralépett, és kifújta a levegőt. – Képzeld el, milyen büdös lenne ez nyáron!

Ő is gumikesztyűt húzott, aztán a zsákokhoz hajolt. Kinyitotta az egyiket, hogy lássa, mi van benne. Nem vadhús volt, és nem is élelmiszer.

Ahogy Erla visszahúzta a karját, és kiegyenesedett, Huldar visszaejtette a fedelet.

Erla sóhajtott.

– Bevitetem.

Az asszony kerítésének támaszkodva álltak, és az erősítést várták, amelynek már a közelben kellett járnia.

– Mit mondasz majd, ha a bejelentésről kérdeznek? – Huldar tudta, hogy ebben az esetben Erla fog szorulni. Ő volt a főnök.

– Remélem, nem fognak. Így is bőven van min agyalnom. De ha mégis, majd azt mondom, szükségem volt egy kis friss levegőre. Ez igaz is, és nem hiszem, hogy bárki feszegetné azok után, amit találtunk.

Erla elhallgatott. A nap, amely már akkor alacsonyan járt, amikor kijöttek, mostanra eltűnt a közeli házak mögött. A félhomályban nem látszottak Erla szeme alatt a karikák, amitől valamivel jobban festett. Olyan arcot vágott, mint aki beletörődött abba, ami rá vár. Mint Szent Johanna a festményeken. Ha a dolog a felsőbb vezetés elé kerül, hát odakerül. Olyan következményekkel talán nem jár, mint Johanna esetében.

Csendben méregették az autót, amely egészen hétköznapi volt, egyáltalán nem hétköznapi rakománnyal a csomagtartójában. Nem is volt jó nézni, és Huldar inkább elfordult az utca és a házak felé. Kis méretük miatt szokatlanul sok volt belőlük, így hát embert próbáló feladatnak ígérkezett az összes környékbelit kikérdezni. Ráadásul abból ítélve, mennyi kocsi állt itt munkaidőben, a lakosok nagy része nyugdíjas lehetett. Valószínűleg nem maradtak fenn sokáig szombat este. Az autó akár teljesen észrevétlenül is odaállhatott a mostani helyére.

Erla törte meg a kellemes csendet:

– Te, Huldar, szoktál arra gondolni, hogy hagyod a francba ezt az egészet, és valami másba kezdesz?

Huldar az elkerített munkagödröt bámulta az utca végén, a mellette álló mobilvécét és a sárga földmunkagépeket. Nem tagadhatta, viszketett a tenyere, hogy feltűrje az ingujját, és ő is munkához lásson. De ez a vágy is csak olyan volt, mint a környék történelme miatt rá törő nosztalgia. Egy dolog az álmodozás, és egy másik a tényleges elköteleződés. Ha újra ácsnak állna, hamarosan ugyanígy hiányozna neki a mostani munkája.

– Néha volna kedvem visszamenni ácsnak. De nem teljes munkaidőben, csak mellékállásba. – Erlára nézett, és elmosolyodott. – Hát te?

A nő összefonta a karját a pocakján.

– Én? Mire lennék én jó ezen kívül? Tortákat díszíteni?

Huldar nem igazán tudta ezt elképzelni, legalábbis nem hagyományos alkalmakra készülő tortákkal. Legény- vagy lánybúcsúkra esetleg. De keresztelőre, konfirmációra, esküvőre biztosan nem.

– Én csak a rendőri melóhoz értek. És nem is akarnék mást csinálni.

– Na. Hát akkor pont jó helyen vagy, örülhetsz. – De Huldar látta Erlán, hogy egyáltalán nem örül. És le is tett a baráti évődésről, amikor rájött, miért nem. Erla attól tartott, hogy a rendőri munka nem egyeztethető össze az egyedülálló anya szerepével. A változó beosztás, a hosszú munkanapok és a rengeteg stressz. Ő is vidéki volt, így a városban a család támogatására sem számíthatott.

Mielőtt Huldar kitalált volna valami bátorítót, befutott az erősítés.

3. fejezet

Hétfő este

Annyira tipikus férfiszoba volt, mintha egy bútoráruház prospektusából vágták volna ki. Sötét színek és gyenge világítás. Nagy ágy kemény matraccal. Kicsiny, rikító vörös hűtőszekrény, valószínűleg sör tárolására. Ruháspolc és masszív komód. Öblös sötétbarna bőrfotel, amelyet direkt megkoptattak a gyárban, hogy úgy nézzen ki, mintha egy skóciai vadászházból hozták volna. A falakon bekeretezett fotók a nemzetközi sportvilágból, valamint egy különös szarvakat viselő állat koponyája fatáblán. Valószínűleg a fotelhez járt. És az egészet megkoronázandó, egy pár faevező az egyik sarokban, mintha a lakás Velencében lenne, és a tulaj mindenhová gondolával járna.

De a tulaj nem járt sehová. Börtönben ült, és addig Freyja bérelte a lakását a bútorokkal együtt. Meg a háziállatával. Egy jókora pitonnal, amelynek barna foltjai színben passzoltak a berendezéshez. Elképzelhető volt, hogy az állatot is a szoba kialakítását tervező szakember választotta.

A hatalmas ágy súlyos támlája ritmikusan verte a falat. Az ágy egyedileg levágott deszkákból készült, és biztosan egy vagyonba került. Ehhez képest nem volt valami jó minőségű, legalábbis a csavarok nem tartottak elég szorosan, és a támla meglazult. Huldarnak legközelebb csavarhúzót is hoznia kell magával. Az ágy is a fegyencé volt, és nem lett volna jó tönkretenni. Huldar azt sem látta maga előtt, ahogy Freyja elmagyarázza a tulajdonosnak, mi történt. Természeténél fogva prűd volt, bár ezt az ágyban szerencsére sikerült levetkőznie.

Ezek a gondolatok elterelték Huldar figyelmét, és lelassított. Mivel nem ez volt az első alkalom, tudta, mi várható. Mindent megtett, hogy visszatartsa, de amikor Freyja nyöszörögni kezdett, nem bírta tovább. Kiürült az agya, és egy pillanatig sokkal jobban érezte magát, mint amit megérdemelt. Freyja elragadtatott arcából ítélve nála is ez volt a helyzet.

Huldar mozdulatlanul fekve maradt rajta, amíg összeszedte magát. Aztán a hátára hengeredett, bár ebben a pillanatban erre vágyott a legkevésbé. De muszáj volt. A teste elernyedni készült, és nem akarta összenyomni Freyját. Bár eddig nem úgy nézett ki, mintha zavarta volna a súlya.

Gyakran találkoztak, bár rendszerint jóval ártatlanabb módon, mint most. Mindketten arra jutottak, hogy barátokként jobban működnek, mint párként, és ehhez tartották magukat. Általában. Jobb volt így. Huldar a focit és a sátorozást szerette, Freyja a koncerteket és a szállodát. Még arra is rávette őt, hogy próbálja ki a Tindert, aztán jókat nevetett a férfi társkeresési módszerén, amely a következő volt: Huldar minden korban hozzá illő nőt jobbra húzott, aki megfelelt egyetlen feltételnek, vagyis hogy az adatlapján nem említette meg a globális felmelegedést, a vallást és a költészetet. Ezeken kívül semmiféle akadályát nem látta annak, hogy jól kijöjjön egy nővel. Leszámítva azt, hogy jobban szeretett volna Freyjával lenni. És Freyja ellenállásának ez a mostani megingása cseppet sem enyhített a vágyakozásán.

Munka után nézett be, miután a többiek átvették a terepet Smáibúdhahverfiben. Noha nem beszélt a nyomozásról, Freyján látszott, hogy érzi, valami baj van. De nem kérdezett semmit, amiért Huldar hálás volt neki. Azért jött ide, hogy elterelje a gondolatait arról, amit a csomagtartóban látott, nem azért, hogy fel kelljen idéznie. Arra ugyan nem számított, hogy Freyja egyszer csak beindul, de egyáltalán nem bánta, amikor megtörtént.

A nő hanyatt fekve pislogott, a haja úgy állt szanaszét, mintha megrázta volna az áram.

– Jesszusom. – Fél könyékre támaszkodott, és elszörnyedve meredt Huldarra. – Erről senkinek egy szót se. A munkában se. Meg sehol. A kávéscsészédbe sem suttoghatod bele.

Mivel Huldarnak nem volt szokása a munkahelyén kitárgyalni a nőügyeit, erre nem is kellett külön figyelmeztetni. Ahhoz is hozzászokott, hogy a barátságukról nem beszél. De azért, hogy megnyugtassa, azt felelte:

– Oké.

A titkolózásnak megvolt az oka. Huldar nem volt biztos abban, hogy jó vagy egyáltalán védhető ok, de Freyjának fontos volt.

Elfogadott egy pszichológiai tanácsadói állást a rendőrségnél. Ez egy új státusz volt, azért hozták létre, hogy fejlesszék a rendőrség kapcsolatát a gyermekvédelmi hatóságokkal. Az utóbbi időben ez a viszony nem volt zökkenőmentes, sőt néha egészen kaotikussá vált. Egy gyermekpszichológus alkalmazása azt a célt szolgálta, hogy a jövőben lehetőleg semmi ne menjen félre az olyan ügyekben, amelyekben gyerekek is érintettek. És erről újdonsült kapcsolattartói minőségében Freyjának volt a dolga gondoskodni.

Otthagyta régi munkahelyét, a Gyermekközpontot, kipakolta az irodáját, és beállított a rendőrségre, minden holmiját két degeszre tömött kartondobozban cipelve. Ezekkel aztán bevonult egy sivár irodába. Nem sokban különbözött attól, ahová a Gyermekközpontban száműzték, miután kiesett a pikszisből.

Huldar eleinte örült a változásnak. Hogy együtt fognak dolgozni Freyjával, és nem csak akkor látja majd, amikor néha felnéz hozzá. Hogy együtt ebédelhetnek, hogy néha beugorhat hozzá beszélgetni, és vihet neki kávét. Csakhogy nem így lett. Freyja nem akart munkaidőben beszélgetni, csakis munkaügyben. Így aztán nem is futottak össze valami gyakran. Köszöntek a folyosón, és odabiccentettek egymásnak az értekezleteken. Freyja azt akarta, hogy az új munkahelyén az eredményei alapján értékeljék, és ne arról ismerjék, hogy ő az, aki mindig Huldarral van. A férfi nem is igen tiltakozott ez ellen. Freyjának igaza volt. Ha kiderülne a barátságuk, mindenki azzal gyanúsítaná, hogy Huldar miatt kapta meg a munkát. Bármilyen valószínűtlen is volt ez. Valójában az ő ajánlása vagy közbenjárása éppen ellentétes hatást ért volna el. De a pletyka ritkán hagyja, hogy olyan jelentéktelen dolgok, mint az igazság, egy jó kis sztori útjába álljanak.

Mivel Freyja Huldar miatt veszítette el az álommunkáját, a Gyermekközpont igazgatói posztját, neki el kellett fogadnia a döntését. Ha még egy állást elszúr a nőnek, semmi esélye nem maradt volna arra, hogy egyszer összejönnek. Szerencsére a drága társasházban, ahol Freyja lakást bérelt, egyetlen rendőr sem lakott. Ezért Huldar itt biztonságban látogathatta őt, ráadásul felajánlotta, hogy a kígyót is eteti. Így aztán gyakori vendég lett.

Talán a piton miatt, de gyakran érezte úgy, mintha Freyjával Kígyók és létrák társasjátékot játszanának. Néha létrás mezőre lépett, és feljebb jutott, de ezt mindig követte egy kígyós mező, ahonnan visszacsúszott. Most épp a leghosszabb létra tetején ült.

Huldar behunyta a szemét. Mindig is jó alvó volt, a szex pedig úgy kiütötte, akár a legjobb altató. Ha számolni kezdett volna, tízig sem jutott volna, még akkor sem, ha erővel nyitva tartja a szemét, és csipkedi magát.

– Hé! – rázta meg Freyja a vállát. – El ne aludj már! Jön át Baldur Sagával, és addig el kell tűnnöd.

Huldar máris rálépett a kígyós mezőre. Felemelte a fejét. Nem csak a munka korlátozta azt, hogy mennyit találkozhat Freyjával. Baldurnek, Freyja öccsének számtalan bűncselekmény volt a rovásán, és állítólag nem szenvedhette a rendőröket és a bírókat. Sőt, a bírókat még a rendőröknél is kevésbé. Az viszont a jelek szerint valahogy nem zavarta, hogy a nővére az ősellenség szolgálatába lépett. Sok emberhez hasonlóan nyilván ő is hajlandó volt kivételt tenni az élete alapszabályai alól.

A kislánya, Saga viszont nagy rajongója volt Huldarnak. Mivel egyébként rettentő válogatós volt, ez a rajongás valószínűleg Freyja és Huldar barátságát is elősegítette. Akit Saga kedvel, az nem lehet annyira rossz ember.

– Azért még lezuhanyozhatok?

Freyja a telefonjáért nyúlt.

– Hajat is mosol?

– Nem.

– Akkor még belefér. De siess!

A fürdőszoba a hálóból nyílt. Nem volt ajtaja, és a gyors tusolás alatt Huldar reménykedett, hogy egyszer csak felbukkan Freyja, és bebújik mellé a hatalmas zuhanyfülkébe. De nem így történt, ezért inkább gyorsan végzett. Mire visszatért, Freyja már fürdőköpenyben ült az ágy szélén, és egyre az időt nézegette a telefonján. Huldar ezt látva még félig vizesen nekiállt magára kapkodni a ruháit.

Furcsa volt belegondolni, hogy nem is olyan régen még tökéletesen megfelelt volna neki ez a felállás. Szex kötöttségek nélkül. De most, amikor ténylegesen sor került rá, nem okozott olyan kitörő örömet, mint képzelte. Szeretett volna ő is fürdőköpenybe bújni, kávét főzni kettőjüknek és esetleg kimenni az erkélyre egy cigire. Freyjával szeretett volna elaludni, felébredni és csak úgy együtt lenni anélkül, hogy bármi különöset csinálnának. Remélte, hogy egyszer így lesz.

De nem a közeljövőben.

Elköszönés előtt Huldar még benézett a kígyóhoz, amely szokás szerint összetekeredve feküdt jókora üvegkalickájában. De még így is látszott, milyen dundi lett, amiről Huldar tehetett. Gyakori látogatásai során túltáplálta az állatot. Nagyon alapvető elrendezés volt ez: etetésért párzás.

A piton felemelte lapos fejét, amikor észrevette Huldart, és előbukkant villás fekete nyelve. Huldar tudta, hogy a kígyók kiöltögetett nyelvükkel érzékelik a szagokat. Kénytelen volt utánaolvasni a témának, amikor örökbe fogadta az állatot. Nem annyira kíváncsiságból, inkább a lehetséges veszélyek miatt. Kiderült, hogy van néhány.

Huldar rácsukta az ajtót a kígyóra, amely üdvözlésképpen pislogott egyet, és megnyalta a száját.

Mielőtt elbúcsúzott Freyjától, még szeretett volna mondani valami okosat ennek az intimebb kapcsolatnak a folytatásáról. De a pillanat elszállt. Most már jobb volt hallgatni.

Még ki sem lépett az épületből, a munka máris visszanyomult a tudatába, és visszatértek a gondolatok, amelyeket befelé menet a levélszekrényeknél hagyott.

Olyan elevenen látta a csomagtartót, mintha megint Smáibúdhahverfiben lett volna Erlával. A fekete szemeteszsákban, amelyet kinyitott, egy lábszár volt, rajta a vörösre festett körmű lábfejjel. Kilátszott még belőle egy másik lefűrészelt végtag, valószínűleg egy kar véres vége is. Huldar orrát ismét betöltötte a vér fémes bűze, amely eredetileg nyomra vezette. Ez a szag az ő szakmájában sosem jelentett jót, a felfedezését tehát nem valami különleges megérzésnek köszönhette. Tulajdonképpen nem is tudott olyan szakmát elképzelni, amelyikben a vérszag jót jelent. Kivéve talán a mészárosokét.

Beszállt a kocsijába, és igyekezett inkább az előtte álló kései vacsorára koncentrálni. Három lehetőség kínálkozott: egy gyorsétterem, amelyek iránt már rég nem viseltetett akkora rokonszenvvel, benzinkúti hot dog vagy tésztaleves és pirítós otthon. Egyik sem volt annyira csábító, hogy elterelje a gondolatait a csomagtartóról. De valamit csak ennie kellett, így a benzinkút mellett döntött.

Unatkozva ácsorgott a szalvétaadagolóval ellátott magas asztalnál, motorolajos és szélvédőtisztítós flakonok között. Lenyelte az utolsó falatot az első hot dogból, aztán elővette a telefonját, és felhívta Erlát. Ha már úgyis csak a testrészekre bírt gondolni, akár a legújabb fejleményeket is megtudhatta. Sok minden történhetett azóta, hogy lejárt a munkaideje, bár akkor még ugyanott tartottak, mint amikor kinyitották a csomagtartót. Egyedül annyi változott, hogy az autót egy reptéri hangárba szállították, hogy átvizsgálják, mintákat vegyenek belőle, és végigfényképezzék. Amikor elvontatták, még a csomagtartóban voltak a fekete szemeteszsákok. Azóta biztosan kivették őket, sőt talán az is kiderült, hogy ki az áldozat.

Erla rögtön felvette.

– Mi van?

– Csak tudni akartam, hogy állunk. Tudjuk már, ki volt a csomagtartóban?

– Még nincs megerősítve, de egyelőre a legvalószínűbb, hogy a kocsi tulajdonosa. Bríet Hannesdóttir. Nem érjük el, és annyit már tudunk, hogy egy nő testrészeit találtuk meg. Holnap lesz a boncolás, abból talán több minden kiderül. Elég érdekes lesz, csak tovább fog tartani a szokásosnál, mert… hát, tudod.

Huldar megborzongott, és a piros műanyag tányéron előtte heverő második hot dogra nézett, ami hirtelen már nem tűnt olyan étvágygerjesztőnek. Köhögött egyet.

– Igen, tudom.

– Egyedül él ez a Bríet? – próbálta aztán valami kevésbé gusztustalan tárgyra terelni a beszélgetést. Még éhes volt, és szerette volna öklendezés nélkül megenni a második hot dogot.

– Egyedülálló anya. A tízéves lánya most az apjánál van, meghosszabbították az apás hétvégét, vagy mi. Az apa csütörtökön látta utoljára Bríetet, amikor elhozta a lányt, azóta nem hallott felőle. Röviden beszéltem vele telefonon.

– És ez nem volt neki furcsa? Hogy szokott ez menni, amikor megosztják a felügyeletet?

– Engem kérdezel, honnan tudjam? – Erla dühös felcsattanása arra utalt, hogy kicsit többet gondolt bele Huldar kérdésébe, mint ő maga.

– Nem úgy értettem. Csak nem tudom, normálisnak számít-e, hogy nem hallott róla, vagy sem. Ennyi.

Erla egy pillanatig hallgatott, de aztán kicsit barátságosabb hangon válaszolt, tehát nyilván hitt neki. De bocsánatot azért nem kért.

– Azt mondta, nem is várta, hogy keresni fogja. Persze nagyon kíváncsi volt, hogy miért hívtam, de csak azt mondtam, hogy a kocsi miatt. Nem biztos, hogy bevette. Főleg, miután megkérdeztem, van-e a nőnek tetoválása, sebhelye vagy implantátuma.

– És van?

– Nincs. Egyik sincs. Legalábbis akkor még nem volt, amikor elváltak. Felhívtam a szüleit is, náluk is a kocsi volt az ürügy. Péntek óta ők sem hallottak róla, de nekik sem volt furcsa. Azt mondták, munka mellett egyetemre jár, és biztos éppen tanult, azért kapcsolta ki a telefont. Állítólag ezt tervezte a hétvégére meg a többi gyerekmentes napra. Úgy tűnt, hogy ők elhitték a kocsis sztorit, nem úgy, mint az exe. A Nemzeti Kórházban dolgozik, a nő, akivel onnan beszéltem, csupa jót mondott róla. Megbízható, segítőkész labortechnikus volt, mindenki szerette. Hibátlanul végezte a munkáját, semmilyen megrovást nem kapott, amióta ott volt. Azt is mondta a nő, hogy Bríet vasárnap éjszakás lett volna, de nem ment be. Úgyhogy egyre biztosabb, hogy tényleg ő az.

– Vagy valaki, aki megismerte a rosszabbik oldaláról. Lehet, hogy Bríet menekül előlünk a… hát a zsákok miatt.

Huldar kicsit odébb húzódott, hogy a háta mögötti polchoz engedjen egy vásárlót. Hátat fordított a férfinak, bár ettől az semmivel sem hallotta kevésbé a beszélgetést. Remélte, hogy tudja, miért jött, és nem fogja minden egyes flakon címkéjét végigolvasni.

– Van veled más is?

– Igen, a benzinkúton vagyok.

– Minek hívsz fel a benzinkútról?

– Unatkoztam.

Erla sóhajtott.

– Én még dolgozom. Ha te unatkozol, az nem az én problémám. Menjél haza, és netflixezzél, mint a normális emberek! Jesszusom már!