Egyetlen szó ára

ANNA TELEKI

Published by ANNA TELEKI, 2022.

While every precaution has been taken in the preparation of this book, the publisher assumes no responsibility for errors or omissions, or for damages resulting from the use of the information contained herein.

EGYETLEN SZÓ ÁRA

First edition. May 25, 2022.

Copyright © 2022 ANNA TELEKI.

ISBN: 979-8201097066

Written by ANNA TELEKI.

Tartalomjegyzék

Title Page

Copyright Page

Egyetlen szó ára | Anna Teleki | 2019 | Minden jog fenntartva! | Prológus

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

Epilógus

Egyetlen szó ára

Anna Teleki

2019

Minden jog fenntartva!

––––––––

Prológus

Nagyon hideg van. Nem kellett volna esőben járkálnom...

Mennyi ember?! Mindegyik siet valahova. Hova? Jobban a fejemre húzom a sapkát, rá a mellényem kapucniját, és nézek a forgalmas út felé. Csak nézek. Meglehelem és jobban összedörzsölöm a kezemet.

Nem szeretek egyhelyben állni. Fázom. Az ég szerelmére, miért kellett tegnap esnie? Érzem, hogy fájni kezd a gyomrom. Kevés volt a mai reggeli... Túl kevés. Zsebre dugom a kezemet, és járkálni kezdek. Fel kell melegednem... Fel kell melegednem... Remélem, elindították már a fűtést, és nem hidegek a csövek...

Megállok, és csak nézek a tömeg felé. Egy férfi állt meg, és az órájára néz. Ő lesz az? Felsóhajt, és újra megszagolja a rózsaszálat a kezében.

Ő az!

Ó, ne... Lehajtom a fejem, s könnyek gyűlnek a szemembe. Jóképű. Jól öltözött... Biztos valami fontos állása van. Újra ránézek, s ő csak nézelődik. Néz jobbra és balra, a forgalmas utat. Hm. Kicsordulnak a könnyeim, s elindulok. Engem ez a férfi sosem fog észrevenni.

Nagyon hideg van...

Ennek az egésznek pedig semmi értelme...

Abba kell hagynom...

I.

Az utca. Egy forgalmas, zsúfolt hely, ahol naponta több tízmillió ember tart a célja felé. Haza, munkába, szeretőhöz, iskolába, rokonokhoz, barátokhoz. Ez az utca, ami Párizs szívében van, nem forgalmasabb más nagyváros utcájánál. Nem zajosabb és nem is piszkosabb.

Egy város, ahol mindenki rohan a hideg ellenére. Fagy. December van. Párizst pedig elfedi a hó. Léo, a jómódú orvos újra a visszapillantóba tekint. A sor az autója mögött még mindig hosszú. Ez ellen nem tud tenni semmit. Újra a jelzőlámpát ellenôrzi. Az ablaktörlő végigtörli előtte az üveget, és előtte egy újságos áll meg. Léo felemeli a kezét, és már engedi is le az ablakot.

– Mennyi lesz? – kérdi, a fiatal lány csak halkan és rekedten válaszol a vastag sál alól.

– 1 euró 10 cent.

– Tessék! Tartsa meg a visszajárót – tesz Léo két eurót a kezébe, és ő átadja neki az újságot.

– Szép napot, uram! – mondja kedvesen a lány, de a férfi már tekeri is vissza az ablakot. A lámpa zöldre vált, és egy türelmetlen autós dudál az út közepén álló árusra.

Végre a sor megindul. Lassan tudja bevenni a kanyart a kórház felé. Mikor végre megérkezik, kiszáll az autóból, visszanyúl a táskájáért és az újságért. Elindul felfelé a lépcsőn.

– Jó reggelt, doktor úr! – köszönti a lépcsőket takarító fiú, mire Léo csak halkan válaszol:

– ’Reggelt!

– Doktor úr! – mondja a recepciós, amikor Léo megáll és leveri cipőjéről a havat.

– Valami új, Juliette?

– Semmi érdekes – jön a válasz a fiatal, fehér köpenyt viselő nô rózsaszínű ajkairól.

Semmi érdekes – ismételi magában a férfi, és elindul a lift felé. Tudja, hogy a sürgőségi osztály tele van. Barátja, Raymond, már említett is neki egy fiatal férfit, akit meg kellene műtenie. Nincs jó kedve, energiája sem hozzá. Amikor beér az irodájába, már veszi is le a kabátját. Komótosan elhelyezkedik, de előtte a hologramhívó már villogni kezd.

– Igen? – kérdi unottan, mire barátja arcvonásait jeleníti meg a hologram.

– Léo, csak nem beértél a munkába?

– Más, Ray?

– Volna egy érdekes esetem. Egy kilencéves kislány. Billentyűzavarral hozták be, de a jelek szerint ennél sokkal súlyosabb.

Léo felnéz a megjelenített alakra, és felsóhajt. Végre valami, ami nem átlagos.

– Indulok – mondja, és kikapcsolja a hologramhívót. Elindul a fogas felé, és felveszi fehér köpenyét. Amikor kiér az irodájából, lassan csukja be maga után az ajtót. Az ajtón tábla:

DR. Robert Léopold TAXIL

Szívsebész/specialista

Léo csak áll a műtőasztal mellett. Lefagyott. Sápadt arcán a veríték lassan gördül le, a gépek sípolnak, és vele forog a világ. Mi volt ez? Csak nézi a heget a gyerek mellkasán. Már csak össze kellett volna varrnia a sebet, amikor az a kicsi szív megállt.

Az lehetetlen. Nem sikerült a műtétje? A komplikáció, a szív állapota...

– Léo! – kiált rá Raymond, mire a férfi kezéből kiesik a tű.

– Igen?

– Menj ki!

– Jó.

A férfi elindul a kijárat felé. Mikor kilép a műtőből, szembetalálja magát a gyermek szüleivel. Csak rájuk tekint, és nem mond semmit. Tovább megy a mosdóba.

– Doktor úr! – kiált utána a férfi, de Léo nem áll meg. Idegesen veszi le a véres kesztyűt. Kezet, arcot mos, és sápadtan néz barna szemeibe a tükörben.

– Ez nem igaz – lehajtja a fejét.

Ez a gyermek volt a hatodik betege, aki meghalt. Az utóbbi időben képtelen rendesen műteni. Imádja azt, amit tesz, de valamiért semmi sem alakul úgy, ahogyan annak kellene. Kimerülten ül le egy székre, és tenyerébe temeti az arcát.

– Istenem! Ez nem igaz – a kezére tekint. Mindene remeg, amikor ökölbe szorítja. Tízen éve műt. Tíz évvel ezelőtt egyszer sem vétett el semmit. Százak életét mentette meg. Százaknak adott új szívet, de most...

Hátradönti a fejét, és hagyja, hogy kicsorduljon szeméből a könny.

– Megvagy? – kérdi az ajtón belépő férfi, miközben veszi le fejéről a műtősapkát.

– Nem tudom... – Halk válasz.

Raymond Tristan, korán őszült, pedig Léónál csak három évvel idősebb. Gondterhelten néz szinte fekete szemeivel a barátjára. Látja a tanácstalanságot a férfi tiszta arcán.

– Nem a te hibád – hosszasan mos kezet. – A gyerek esélye eleve kilátástalan volt. Jobban járt volna, ha új szívet kap.

– Hogy tudsz ilyen hidegvérű lenni? – Ray feléje fordul.

– Kérdi ezt egy másik halvérű.

– Hm... – Halvány mosoly jelenik meg a férfi arcán, mire Ray leül mellé.

– Vegyél ki szabadságot! Nyugodj meg! Menj, látogasd meg a bátyád...

– Viccelsz – Léo mosolya fanyar.

– Csajozz be!

– Nem, kösz.

– Fiúzz be! Mit bánom én! De ha így haladsz, tönkremész – mondja Ray. Léo csak néz rá. – Komolyan. Miért nem mész el Juliette-tel egy vacsorára?

– Juliette?

– Ne mondd, hogy nem látod, mennyire odavan érted!

– Nem érdekel – áll fel Léo, és elindul az ajtó felé.

– Szabadság! – szól utána Ray.

– Egyenlőség, testvériség! Értettem. – az ajtó csukódik.

Az irodába érve leül az íróasztalához. Csak nézi maga előtt a laptopja képernyőpihentetőjének vonalmintáit. Az újságért nyúl, és kinyitja az apróhirdetéséknél.

Munka...

A La Paris Publicité új munkatársakat keres...

Alkalmazunk hotelbe szobalányt...

Az Alben Tony mosólány keres...

20 szabad hely gépüzembe...

Kapcsolatok...

Húszas éveiben járó, csinos lány kínál társalgó szolgáltatást...

– Ühüm... – Léo lapoz.

Jómódú, diplomás férfi keres komoly kapcsolatra...

Csak olvas a Kapcsolatok rovatban a hirdetések között, mire szeme megakad egy rövid szón:

VÁRLAK.

Ennyi. Léo szemei nagyra kerekednek, majd valamiért elmosolyodik. Választ kapott! Bekapcsolja a laptopját, és kinyitja az e-mailfiókját. Az utolsó üzenet, amit elküldött a kiadónak:

Egy szál virágot adok neked. S bár hideg van, csak bimbózó rózsa. Vörös szirmai lassan, idővel életre kelnek. Remélem, addig meglellek.

Gyorsan ír újabb e-mailt az újságnak. A Le Paris szerkesztője rövid időn belül válaszol is neki.

„Uram, nem tudjuk megmondani, ki adta fel a hirdetést. A rendszerben december 4-én jelent meg.”

Léo csak nézi a kijelzőt, majd újra írni kezd. Egy újabb rövid hirdetést.

Odakinn fagy. Remélem, melegben vagy. Velem szigorú az Ég, de Téged óvjon. Feldúlt életemben fénysugár. Merre vagy, kedves rózsaszál?

Mikor megnyomja a Küldés gombot, újra eszébe villan, mi van, ha egy vadidegen férfi válaszol neki? Hátradől, és újra az újságra néz, elmosolyodik. Nem. Nőnek kell lennie.

Már fél éve tart ez. Minden héten egy hirdetés, és minden héten egy válasz. Raymond szerint hülyeség, amit csinál, szerinte viszont nem. Léo kissé nehéz eset. Ezt ő maga is tudja, ennek ellenére a nagy szerelem lassan megjelenhetne az életében. Kinéz a szakadó hóesésbe. Semmi nem úgy történik, ahogyan szeretné...

Fél évvel ezelőtt is csak egy szó volt a válasz.

Kereslek, és nem talállak. Minden nőben téged látlak... Minden hang hozzád hív, de magas falak emelkednek eléd. Hol vagy? Hol talállak? Létezel egyáltalán, szerelem?

Létezem.

Minden egyes hirdetésre emlékszik, ahogy minden egyes egyszavas sorra is. Hiába zaklatta az újság szerkesztőjét, senki nem tudja, ki adja fel a válaszokat. Csupán az a biztos, hogy vannak és az egész világ látja. Léo pedig beleszeretett ebbe a pár szóba.

Létezem. Láthatatlan. Levegő. Édes. Kibírod. Türelem. Békés. Törékeny. Finoman. Csendben. Meghitt. Még. Sss... Kedves. Gyengéden. Színpompás. Szomorú. Vidám. Lelkesen. Várj... Homályos...

– Várlak – ismétli halkan Léo, és feláll az íróasztaltól. – Várlak... De hol? – Elindul kifelé. Bemegy a főnökéhez, és egy szabadságpapírt tölt ki előtte. A férfi csak tekint rá, és elveszi a lapot.

– Elég lesz tíz nap?

– Elég – kezet fog a férfival.

Mikor felfelé indul a liftben, eszébe jut a november.

Várj... Akkor az üzenete így szólt:

Borongós az ég, siratja a hamvadót. Sirat engem, mert itt állok. Egymagam. Várok... Felettem az égbe magaslik az Eiffel, s nincs, ki engem öleljen. De holnapután délben újra itt állok. Egyetlen szál virággal várok...

Valóban ott állt. Bár az eső nem szakadt, ő csak sétált a monstrum műemlék alatt, és minden embert megfigyelt. Háromtól másik műtétje volt. De újra minden kedve elszállt, amikor reggel Ray bejelentette, hogy a két nappal korábban műtött betege meghalt.

Várt. Nem jelent meg senki. Minden idegen, egyedül sétáló nőt megnézett. Mindegyiknél remélte, hogy ő lesz az. Ő, akinek csak egyetlen szót kell mondania. Játszadozott a fantáziája. Vajon szőke? Hosszú hajú? Csinos? Formás? Milyen a szeme? Mennyi idős? Hiába várt. A dél elmúlt, az emberek elhaladtak mellette.

Rossz vicc.

Léo újra lehajtja a fejét, és elindul a recepció felé. Juliette ránéz, és ő elmosolyodik. De ez a lány nem kell neki. Egy kalandnak megtenné, de kalandot bármelyik bordélyházban kap. Igen, ez ingyen lenne, de a lelki ára nagyobb.

Ő vár. Vár arra, hogy valami elfelejtesse vele a szörnyű fájdalmat a mellkasában. Hogy valaki megszüntesse a műtő sípoló visszhangját. Arra, hogy egyetlen szó képes legyen feje tetejére állítani a világát.

Már sötétedik, amikor megáll a háztömb előtt. Leállítja a motort, és csak bambul maga elé. Ma sem fog jól aludni. Miután megnézte az e-mailjeit, bedől az ágyba, mereng a mennyezetre, és az idő lassan telik. A hirdetése reggel fog megjelenni. Azonban választ valószínűleg majd jövő héten kap. Lehunyja a szemét, de a műtő szürkesége tárul elé. A szülők fájó tekintete, mire hirtselen megfogja a fejét.

– Meddig még?

Reggel csak bámulja az ablakot. Alig aludt. Karikás szemekkel áll meg a tükör előtt. Megvakarja növekedő borostáját, és újra arcot mos. A csendet a lakásban a bekapcsolódó androidrendszer hangja töri meg:

– Az idő: nyolc óra. Mai dátum: 2050. december 8. Kinti hőmérséklet: mínusz 23 Celsius. Hóvihar várható.

Léo a fogkeféért nyúl. Most nem macerázik a borotválkozással. Elvégre nem kell mennie dolgozni.

– Kávé! – mondja, és modern konyhájában a kávéfőző automata bekapcsol.

Átlagos, álmatlan, fáradt reggel. Nem csodálkozik már rajta. Az egyetlen, ami zavarja, az a kimerültsége. Tudja, ha nem fog megborotválkozni, a kora nyilvánvaló lesz. Már nem húsz éves. Erősebben mossa a fogát, majd öblít. Újra a tükörbe néz, és felsóhajt. Nem, már nem húsz éves. Nemsokára üti a harmincötöt. Csak néz magára. Kezd öregedni, de még nem látszik rajta. Megborzolja barna haját. Jó formában van, hála a heti két edzésének.

A konyhába megy, elveszi a kávét a kis gép alól, és kinéz az ablakon. Köd van. Ráncolja a homlokát. Rossz idő.

A bőröndjébe csak meleg ruhát pakol. Ha emlékezete nem csal, Le Havre ilyenkor maga az Északi-sark. Bátyja, Paul ott lakik feleségével, Sophie-val és hétéves kislányukkal, Pénelopéval. Valamiért nincs is annyira kedve meglátogatni őket. Egy zajos család.

A hologramhívója szólal meg a tágas nappaliból. Elindul, és fogadja a hívást.

– Igen?

– Olvastam az e-mailed – szólal meg egy erős férfihang. – Jól vagy?

– Igen – válaszol halkan Léo, és leül a kanapéra. A hologramhívón végre megjelenik a bátyja szakállas képe. – Vigyek nektek valamit?

– Nem, nem szükséges. Csak épségben érj ide! Ítéletidő van.

– Remek – dől hátra Léo, és kinéz az ablakon. Mélyen sóhajt, és elmosolyodik.

– Meddig akarsz maradni?

– Zavarok?

– Nem, nem zavarsz. Csak Sophie vásárolni szeretne...

– Talán egy hét.

– Remek. Segíthetsz nekem rendbe tenni az Aranyhal motorját! – mondja Paul, mire Léo szemöldöke megemelkedik.

– Szívsebész vagyok.

– És? Nem mocskolhatod be a kezed, vagy mi? Emlékszel még arra az időre, amikor apával...?

– Igen! – vág közbe Léo és mérgesen néz a hologramra.

– Jó. Akkor ne nyafogj! Várunk.

A hologramhívó pedig elnémul.

Várunk – cseng Léo fülébe, és újra kinéz az ablakon. Várlak... Várj...

Az interneten böngészik. Nézi az időjárás órapontos előrejelzéseit. Nem akar kifogni még egy hóvihart az úton. Pénzt számol a pénztárcájában, közben a konyhába fordul. Teli tankkal kell indulnia. Hosszadalmas lenne, ha ebben a fagyban még tankolnia is kellene majd. Már tudja is, melyik töltőállomásra fog menni, mielőtt elhagyja Párizst.

A mikróba teszi a rendelt kínai ennivalót, és bekapcsolja. Mit is kell még magával vinnie? Útra valami harapnivalót. Az autóban van felszerelés a hosszú útra? Elhúzza a száját, és keresi a jogosítványán a piros kódot. Addig van biztosítása.

– Remek. Februárban lejár – morogja kissé durcásan, és a mikró sípol.

Felemeli kabátja gallérját, amikor leér az autóhoz. Kezd sötétedni. A GPS-t állítja, közben érzi, ahogyan az autó klímarendszere bekapcsol.

– Hurrá! – motyogja összedörzsölve a kezét, és a kormányra teszi. – Végre!

Kétszer is körülnéz, nehogy valakinek nekimenjen. Jelez, és lassan tolatni kezd. Hallja, ahogyan a fagyott hó ropog a kerekek alatt. Koncentrál, és újra gyorsan fürkészi a tükröket. A tolatórendszer pittyeg, és megáll. Valami van az útjában. Kissé visszamegy, újra elfordítja a kormányt, a rendszer sípol egy rövidet.

– Mi a fene? – kiszáll. Amikor megkerüli az autót, egy nagyobb hóbuckát lát a lépcső oldalánál. Az este még nem volt itt... Mérgesen rúgja szét a havat, hogy az autó szenzorjai ne jelezzenek, és dideregve ül vissza. Újra elindul. Kitolat a parkolóból, és alig harmincas sebességgel indul neki Párizs forgalmas útjainak.

II.

Berta, az idős elation újra csak a kesztyűs kezet látja maga előtt. A bűz, ami azonban nyilvánvalóan terjeng az üzletében, ismerős. A tálcán aprópénz csilingel. A nő érte nyúl, és számolni kezdi az eurocenteket.

– Nem elég – mondja egyszer csak, és kinéz a kis ablakon. Előtte egy vastag, rikító zöld mellényt, fekete pufajkát viselő alak áll. Nem tudja megmondani, fiú-e vagy lány. Csak a bűze biztos. Egy csöves.A vastag, horgolt sárga sapka szélébe tuszkolt vörös sáltól csak a kicsi szemek felismerhetők.

– Még kell harminc cent – mondja undorral, és visszanyújtja a tálcát a vastag üveg alatt. – Következő! – kiáltja el magát, és egy magas alak el is tolja onnan a csövest.

Csak mered az üzlet előtti alak az apróra a kezében. Ujjai, amik kilátszanak az olajfoltos kesztyűből, lilák a hideg miatt. Az egyik kukára néz, és elindul felé. Még harminc cent... Lehunyja szemét, és felemeli a kuka tetejét. Keresgélni kezd benne.Már nem érzi a bűzt, amikor félig fagyott, rothadt húsba markol, vagy amikor a penészes kínai tésztát teszi arrébb. Nem talál semmit, ami neki most jó lenne.

Felnéz a nyüzsgő városra. Sötétedni kezd, amikor elindul a főutcán. Lassan csoszog a latyakos hóban. A hóvihar égetően kimarta már a szemét. Alig lát. Fázik. Jobban összehúzódik, és megáll. Csőlátása aggasztani kezdi. Újra előrenéz, és szerencséjére egy gyűjtögető halad el előtte. Ő már reggel elvitte az összegyűjtött palackokat a telepre. Kapott érte meleg ételt és egy pár centet. Nem volt elég. Jólesne most neki egy tál forró leves. De megelégedne egy csupor gőzölgő teával. Hideg van. A fagyot már a csontjaiban kezdi érezni. A tél egyre zordabb.

Elindul a gyűjtő felé, mire a férfi rosszallóan néz rá. Ő csak a kezeit nyújtja.

– Kérlek – mondja nagyon rekedten, mire a hajléktalan tekintet megenyhül. – Visszaadom. Esküszöm a Szűzanyára! – Vet keresztet, és a férfi hátrafordul. Leveszi a vékony zsákot a felemás kerekű szekeréről.

– Elég lesz?

– Még kell egy pár.

Az alak elindul a főutcán. Az emberek messze elkerülik, de ő minden vendéglő mögé benéz. Csak egy pár palack kell még neki. Talál is egyet a Le Torté vendéglő mögött. Felsóhajt, és sietve indul tovább. A toronyóra szerint már elmúlt hat. Gyorsabban szedi a lábait. Egy újabb vendéglő, egy újabb palack. Egy tömbháznál szerencséjére egy fiatal nő épp akkor viszi le a szemetet.

– Asszonyom! – szól utána, de a nő undorral néz rá, és leteszi a szemetet a kuka mellé. Nem baj. Ő kibontja. Szerencséje van. Négy kisebb palack van benne. Már nem érzi sem az üveget, sem a hideget kezével, amikor megpróbálja a vékony zsákba tuszkolni. Nem megy neki. Elejti. Kezeire néz. Lehúzza szájáról a vastag sálat. Duzzadt ajkai szárazak és repedezettek. Rálehel fagyott ujjaira, és újra lehajol a palackokért. Vállára hajítja a könnyű zsákot, és futásnak indul.

Két utcát kell mennie, míg elér az újra hasznosító telepre. Szalad. Kopott tornacipője talpa csúszik a latyakos úton. A hó a szemébe csapódik, botladozik, de tovább siet. Nem figyel a jelzőlámpákra. A halállal játszik, amikor az induló autók közt átrohan. Látja a zöld kerítéses épületet, min az újrahasznosítás jelzése van. Már nem néz széjjel. Gyorsít, de megcsúszik.

Egy rémisztő, fülsüketítő dudahang, nyikorgó fékek, majd fájdalom éri baloldalát, amikor neki csapódik az autó. Felkerül a motorháztetőre, majd ahogyan a fék végre szolgálatot tesz és leállítja a járművet, legurul. Szédülni kezd vele minden, leesik a földre. Az autó motorjának duruzsolása egyre halkabb és halkabb lesz.

A palackos zsák kiszakad, mind széjjelszóródik. A földön az alak eszméletlenül fekszik.

Léo idegesen száll ki az autóból. Nem látta, nem érti, mi történt. Az alak a semmiből ugrott az autó elé.

– Uram! – szólongatja, és óvatosan a hátára fordítja, de ő nem válaszol. – Uram, magánál van?! – kérdi idegesen, és lekapja a fagyott kézről a kesztyűt. Nem fér hozzá a vastag gumi alá kell nyúlnia, hogy megfogja a csuklót, és megkeresse rajta az ütőeret. Nem sikerül neki. Idegesen tekint széjjel. A többi autós megállt. Egy nő szól ki idegesen:

– Vigye kórházba!

Léo pedig így cselekszik. Egy férfi jelenik meg mellette, hogy segítsen neki óvatosan felemelni az eszméletlen alakot. A drága autó ajtaja kinyílik, és befektetik a hátsó ülésre a hajléktalant.

– Köszönöm – mondja Léo, mire az idős férfi csak katonásan int neki.

– Semmiség. Ha tanúra van szüksége, itt a számom – ad egy névjegykártyát a férfi, és visszaindul az autója felé.

Léo folytatja útját. Egyenest a sürgősségi irányába. Hátranéz az eszméletlen alakra. Tudja, hogy nem cselekedett helyesen. Tudja, hogy nem lett volna szabad hozzáérni, elmozdítania, de nem várhat fél órát a mentőre ebben a fagyban.

Már fordul is be a Necker kórház kapujába. Egy mentős jelenik meg az autó előtt.

– Igen?

– Én azt hiszem, elütöttem. Csak úgy elém ugrott! – mondja idegesen Léo, amikor kiszáll az autóból, mire a mentős komolyan tekint rá.

– Taxil doktor úr?

– Igen, az volnék – mondja idegesebben Léo, és már nyitja is ki az autó hátsó ajtaját. Egy kisebb csapat indul felé. Gyors felületi vizsgálatot végeznek, majd megjelenik két ápoló egy hordággyal. Ráemelik a hajléktalant, és elindul gyorsan vele a sürgősségire.

Léo csak áll, és nézi a fehér folyosón a matt, márványmintás csempét. Alig tíz perc telt el. Hallja a szokásos kérdezz-felelek játékot a szolgálatos orvos és az ápoló közt.

– Életjelek?

– Stabilak.

– Vérnyomás?

– Alacsony.

– Neme?

– Nő – jön a válasz, mire Léo barna szemei nagyra kerekednek.

– Kora?

– Az azonosítója szerint: huszonöt éves. Neve: Rozanna Le Faith.

– Rendben lesz – mondja az orvos, majd elhúzza a fehér függönyt.

– Semmi baja. Leesett a cukra. Valószínűleg napok óta alig evett. Készítettünk röntgenképet, nincs jele sem törésnek, sem zúzódásnak. Amennyi kacat van rajta, nem is csodálom.

– Kacat? – néz Léo az orvosra, mire az egy darab papírt tart elé.

– Kérem, ezt írja alá! Mi nem vagyunk hajléktalanszálló. Kérem, vigye el a hölgyet!

– Tessék?

– Doktor Taxil! Tudja nagyon jól, mik ilyenkor az eljárások. Ha a páciensnek nincs biztosítása, nem kezelhetjük és nem is tarthatjuk bent.

– De rendben van?

– Igen.

– Biztosan? – kérdi komolyabban Léo, mire az orvos arca megfeszül.

– Igen.

– Nem maradhatna itt, míg felébred és hazamegy?

– Uram, teli vagyunk. És mint mondtam...

– Oké, értem.

Léo a felé nyújtott golyóstollért nyúl, és aláírja a papírokat.

Mikor belép az elfüggönyözött részbe, ránéz az ágyban fekvő alakra. Csak koszos, gyerekes arcot lát. Sötét, zsíros, túlságosan lelapított, kócos hajat. A zöld mellény és a fekete kabát zipzárját felszakították. Alatta így látható a vastag, kötött, néhol lyukacsos pulóver és a polár garbó.

Léo elindul felé. Most azonban megcsapja a mosdatlanság és szemét kemény szaga.

– Te jó ég – mondja halkan, amikor ölbe veszi a lányt és elindul vele kifelé.

Egy ápoló még segít neki, hogy betegye az autó ülésére. Fanyar képet vág.

– Hova vigyelek? – kérdi Léo halkan, és a hátsó ülésen fekvő alakra tekint, majd elindul.

Szokatlan Rozanna számára a meleg, de jólesik neki. Nem tud megmozdulni, és nem is akar. Fáj a bal karja. Kissé ráncolja a homlokát, majd sóhajt. Valamit hall. Fogalma nincs, mi az. Nem is érdekli.

Aludni akar...

Léo lassít a kereszteződésben. A hó még mindig szakad. A légkondicionáló berendezése hiába működik maximumon, az autójában terjengő bűz kezd elviselhetetlen lenni a számára. Csak ki kellene tennie a hajléktalanszállón... El is indul a Párizs szélén lévő menhely felé. Amikor megáll az autóval a kis barakkok előtt, a kapus ránéz. Leállítja a motort. Kiszáll, és kinyitja a hátsó ajtót. A túl nagy ruhába bújó alak jobban összekuporodik. Sáros lábát a hátsó ülés bőrének dörzsöli, mire Léo mérgesen húzza vissza.

– Segíthetek? – kérdi a kapus, mire Léo ránéz.

– Hoztam egy... valakit – elképedt ábrázat, és próbálja felébreszteni a lányt.

– Hahó! Kelj fel! – , de nem kap választ. Már őt is átjárja a hideg, amikor újra megfogja a mellényt. – Ébredj! – De semmi válasz.

Kénytelen beülni a kis helyre, ami szabadon maradt a hátsó ülésen és becsukja az ajtót. A lámpája még nem kapcsol le. Csak néz a mozdulatlan alakra, és elkezdi feljebb húzni a fején a vastag, otromba sapkát. Egy kis homlok válik láthatóvá. Fehér, szeplős arc, rajta romlottra hasonlító spagetti maradékkal. Léo csak nézi. Nem akar hozzáérni. Húzza a száját, amikor meglát egy hosszú valamit a kis arc mellett.

– Mi ez? Féreg? – kérdi undorodva, és megfogja a hosszúkás, sárgásfehér, kissé elnyúló férget, ami megmozdul ujjai közt. Léo kinyitja az autó ajtaját, és kidobja. – Szentséges ég – újra a kicsi arcra tekint.