A fordítás alapjául szolgáló mű

A BEAR CALLED PADDINGTON

1. kiadás 1958

Tandori Dezső

fordításának felhasználásával átdolgozta

TILL KATALIN

Peggy Fortnum illusztrációival

Peggy Fortnum illusztrációját a fedélhez újraalkalmazta és kiszínezte

Mark Burgess

© Michael Bond, 1958

© Hungarian translation by Tandori Dezső, 2008, 2017

© Illusztrációk: Peggy Fortnum, 1958

© Magyar kiadás: Ciceró Könyvstúdió, 2008, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-074-6

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Tartalom

Első fejezet

KÉREM, TÖRŐDJENEK EZZEL A MEDVÉVEL!

Második fejezet

MEDVE A FORRÓ VÍZBEN

Harmadik fejezet

PADDINGTON A FÖLD ALATT

Negyedik fejezet

EGY ÁRUHÁZI EXPEDÍCIÓ

Ötödik fejezet

PADDINGTON ÉS „A RÉGI MESTEREK”

Hatodik fejezet

SZÍNHÁZLÁTOGATÁS

Hetedik fejezet

KALAND A TENGERPARTON

Nyolcadik fejezet

BŰVÉSZTRÜKKÖK

Utószó

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Első fejezet

KÉREM, TÖRŐDJENEK EZZEL A MEDVÉVEL!

Mr. és Mrs. Brown egy pályaudvari peronon találkozott először Paddingtonnal. Medve ritkán kap ilyen különös nevet, mivel azonban a pályaudvar neve Paddington volt, így ez tűnt a legegyszerűbb névválasztásnak.

Brownék a lányuk elé jöttek ki: Judy épp az iskolai szünetre tért haza. Meleg nyári nap volt, a peronok tele népekkel, szinte mindenki a tengerpartra igyekezett. Vonatok surrogó zaja hallatszott, hangosbeszélők szaggatták a dobhártyákat, lábak dobogtak, hordárok kiabáltak egymásnak, szóval akkora volt a lárma, hogy Mr. Brownnak, aki a medvét elsőként pillantotta meg, többször el kellett ismételnie a feleségének, mielőtt megértette.

– Hogy egy micsoda? Egy kis medve? A Paddington pályaudvaron? – hitetlenkedett. – Henry, ne beszélj butaságokat! Biztos káprázik a szemed!

Mr. Brown megigazította a szemüvegét.

– Ha mondom, nem. Láttam az imént. Ott, a biciklitároló mögött… most eltakarják épp… gyere, gyere! Valami fura kalap is volt rajta, az tűnt fel talán.

Választ se várva karon ragadta feleségét, így furakodtak át a tömegen: megkerültek egy csokoládétól és teáscsészéktől roskadozó tálalókocsit, elhaladtak egy könyveket árusító bódé előtt, átvágtak egy halom bőrönd közti résen, egészen a Talált Tárgyak Osztályáig.

– Tessék, hát nem ott van? – kiáltotta most már tényleg diadalmasan Mr. Brown, és egy sötét sarok felé mutatott. – Ahogy mondtam!

Mrs. Brown kimeresztett szemmel nézett a férje által mutatott irányba, és a homályban meglátott egy barna, bozontos valamit. Egy bőröndfélén ült, és a nyakában lógott egy tábla, valami felirattal. Az ósdi bőrönd oldalán pedig ez állt, nagy betűkkel: UTAZÁS CÉLJÁRA.

Mrs. Brown belekapaszkodott férje karjába:

– Henry, igazad volt! Ez tényleg egy kis medve!

Most már alaposabban szemügyre vette. Különös kis medve volt, meg kell hagyni. A bundája barna, piszkosbarna, a fején viszont hatalmas karimájú kalap ékeskedett. A karima alól pedig hatalmas, kerek szempár bámult rájuk.

Látván, hogy valamit várnak tőle, a kis medve felállt, igen udvariasan megemelte kalapját, szabaddá téve két fekete fülét.

– Jó napot – mondta igen tiszta, tisztességtudó hangon.

– Ööö… jó napot – felelte Mr. Brown bizonytalanul.

Pillanatnyi csend támadt.

A medve kérdőn nézett rájuk.

– Segíthetek valamiben? – tudakolta.

Mr. Brown most már határozottan zavarban volt. – Ööö… nagyon köszönjük, de inkább mi kérdezzük, vajon… mi nem segíthetünk-e valamiben?

Mrs. Brown lehajolt hozzá:

– Ön egy nagyon piciny medve!

A medve azonban kihúzta magát.

– Én egy nagyon különös, ritka medve vagyok – közölte fontoskodva. – Nem sokan vannak már belőlünk ott, ahonnan jövök.

– És hol lenne az a hely? – kérdezte Mrs. Brown.

A medve előbb óvatosan körülnézett, csak utána válaszolt:

– Az a hely a Legsötétebb Peru. Onnan emirgáltam. – Újra kihúzta magát. – Emirgáns vagyok, illegálánsan vagyok itt.

– Hogy micsoda? Ön emigráns? – Mr. Brown lehalkította a hangját, és aggodalmasan hátranézett. Attól tartott, máris ott áll egy rendőr füzettel, tollal, és jegyzetel.

– Vagy úgy, igen, emigráns, mindig belebotlom ebbe a szóba.

– És illegálisan…? – hápogott Mrs. Brown.

– Vagy úgy, igen, úgy vagyok itt, illegálisan – dörmögte halkan, egyre nagyobb zavarban a medve, és elkomorult az arca: – Az úgy volt, hogy Lucy nagynéném, szegény, az agg medvék otthonába került, és rajta kívül nem volt senkim.

– Csak nem azt mondja, hogy egymaga jött ide Dél-Amerikából? – kiáltott fel Mr. Brown.

A medve bólintott. – Lucy néni mindig azt mondta, emir… emigráljak majd, ha elég nagy leszek. Ezért is tanított meg angolul.

– De mit evett a hosszú úton? – kérdezte Mr. Brown. – Csak nem éhezett?

A medve lehajolt, egy kis kulccsal – amely szintén a nyakában lógott – kinyitotta a bőröndöt, és előhúzott egy csaknem üres lekváros köcsögöt. – Lekvárt ettem, marmeládét, ugye – mondta szinte büszkén a kis medve. – A medvék szeretik a marmeládét… Egy mentőcsónakban laktam.

– És most mihez kezd? – kérdezte Mr. Brown. – Nem ücsöröghet itt a Paddington állomáson az idők végezetéig!

– Ó… megleszek. – E szavak kíséretében bezárta ismét a koffert, Mrs. Brown pedig meglátta a feliratot a nyakában: KÉREM, TÖRŐDJENEK EZZEL A MEDVÉVEL! KÖSZÖNÖM.

A derék asszony kérlelőn fordult férjéhez:

– Jaj, Henry, mit csináljunk? Nem hagyhatjuk itt. Ki tudja, mi történhet vele. London túl nagy hely… ha nincs hová menned. Nem vehetnénk magunkhoz, csak úgy pár napra?

Mr. Brown tétovázott.

– De Mary drágám, nem vihetjük haza… csak úgy. Vagyis…

– Vagyis? – kérdezte már keményebb hangon Mrs. Brown. – Ugyan, Henry – nézett le a medvére –, de hisz olyan édes! Remekül meglesz Jonathannal és Judyval. Ha csak egy kis ideig is. Meg nem bocsátanák nekünk soha, ha itt hagynánk ezt a pici medvét.

– Nem mindennapi eset – mormolta Mr. Brown. – Gondolom, valami törvény is van rá. – Lehajolt a medvéhez: – Mit szólna hozzá, ha azt javasolnánk, hogy tartson velünk? Lakhatna nálunk egy darabig, persze csak ha – tette hozzá gyorsan, nehogy megbántsa – más terve nincsen.

A medve akkorát ugrott, hogy majd leesett a fejéről a kalap.

– Nagyon szívesen! Nincs hová mennem, itt meg mindenki úgy siet!

– Akkor ezt megbeszéltük – mondta gyorsan Mrs. Brown, nehogy férje meggondolja magát. – Ami azt illeti, minden reggel kaphat lekvárt, és… – Kicsit eltűnődött azon, mit ajánlhatna még fel, amit a medvék szintén szeretnek.

– Minden reggel? – kiáltotta a kis medve. – Odahaza csak ünnepnapokon volt lekvár. Mert nagyon drága dolog az ott, a Legsötétebb Peruban.

– Nem, nem, itt mindennap lesz lekvár – biztosította örömmel Mrs. Brown. – Vasárnap pedig méz.

– Nem kerül majd nagyon sokba? – nézett kicsit zavartan a medve. – Tudják, pénzem alig van már.

– Ó, dehogy. Eszünkbe sem jutna ellenszolgáltatást kérni öntől – jelentette ki Mrs. Brown. – Azt szeretnénk, ha családtag lenne. – Férjére nézett. – Ugye, Henry?

– Persze – felelte Mr. Brown. – Ha pedig már itt tartunk… be is mutatkozunk. Én vagyok Mr. Henry Brown, feleségem pedig Mary, azaz Mrs. Brown.

A kis medve kétszer is megemelte a kalapját. – Nekem nincs nevem – mondta –, illetve van, de perui nyelven, az pedig bonyolult lenne az önök fülének.

– Hát akkor adunk önnek egy angol nevet – javasolta Mrs. Brown. – Úgy egyszerűbb lesz. – Körülnézett, hátha eszébe jut valami a látottak alapján. – Valami különlegesre gondolok – mondta, s erősen törte a fejét. Eközben egy mozdony éleset sípolt, és megindult egy vonat. – Megvan! – bökte ki széles mosollyal. – Itt találtuk önt, a Paddington pályaudvaron… Legyen az ön neve Paddington!

– Paddington? – A medve többször is elismételte a szót. – Nem lesz az nekem túl hosszú?

– Nagyon elegáns név – mondta Mr. Brown. – Nekem tetszik. Legyen akkor Paddington.

– De akkor hagyjuk ezt a rémes önözést… – kérte Paddington. – Nem akarok tolakodó lenni, de mégis!

– Jaj, hát szervusz, Paddington, isten hozott! – kiáltották Brownék egy emberként.

– Remek. De most – emelkedett fel guggoltából Mrs. Brown –, Paddington, nekünk Judy elé kell menni ehhez a vonathoz, rá várunk. Judy a lányunk, és a bentlakásos iskolából jön haza. Gondolom, a hosszú úton megszomjazott, hát Mr. Brown elmegy önnel… bocsánat, Henry elmegy veled a büfébe, vesz neked is egy csésze finom teát.

Paddington megnyalta a szája szélét.

– Nagyon szomjas vagyok. A tengervíz sós, csak még szomjasabb lesz tőle a medve… bocs, az ember. – Fogta a bőröndjét, majd udvariasan biccentett: – Csak ön után… utánad, Henry.

– Ó… nagyon köszönöm, Paddington – mondta Mr. Brown.

– Henry, vigyázz rá! – intette férjét Mrs. Brown. – Meg aztán le kéne már venni a nyakából ezt a feliratot. Olyan vele, mint egy csomag. Ha egy hordár meglátja így, még beteszi a szállítókocsiba.

A büfé zsúfolásig volt, amikor beléptek, de Mr. Brown felfedezett egy asztalkát a sarokban. Paddington, ha székre állt, épp elérte mancsával az üveglap peremét. Így állt ott, támaszkodott, s közben érdeklődve nézegetett, míg Mr. Brown elment a teáért. Paddington, ahogy nézte a sok falatozó embert, rájött, mennyire éhes. Az asztal túlsó sarkán valaki otthagyott egy fél fánkot. Ám mire Paddington nyúlt volna érte, már ott is volt a pincérnő, és besöpörte egy dobozba.

Távozóban szeretettel megpaskolta Paddington nyakát:

– Lehetett ez már a földön is, nem tudhatjuk; majd kapsz biztos valami rendeset.

Paddingtont nem nagyon izgatta, hol volt azelőtt a fánk, olyan éhes volt. De udvariasságból nem szólt semmit.

– Nos, Paddington. – Mr. Brown letett két csésze gőzölgő, finom teát az asztalra, s mellé egy tányért, melyen halomban állt mindenféle süti. – Ehhez mit szólsz?

Paddingtonnak csillogott a szeme.

– Nagyon köszönöm – kiáltotta, bár a teát gyanakodva nézte. – Csak nekem nem könnyű dolog ilyen csészéből inni. Általában beleszorul a fejem, vagy épp a kalapom esik bele, aztán rossz lesz az íze.

Mr. Brown töprengett egy kicsit. – Hát jó, akkor add ide a kalapod. A teát meg a csészealjba töltöm neked. Jobb körökben nem szokás, de talán nem veszi észre majd senki.

Paddington letette a kalapját az asztalra, míg Mr. Brown kitöltötte neki a teát. Hanem a legizgalmasabbak a sütik voltak! Paddingtonnak főleg az a krémes-dzsemes tetszett, amelyet Mr. Brown letett a tányérjára.

– Tessék, Paddington – mondta. – Nagyon sajnálom, hogy marmelád itt nincs, de ez a legjobb süteményük.

– Boldog vagyok, hogy emir… hogy emigráltam – jelentette ki Paddington, ahogy mancsával közelebb húzta a tányért.

– Gondolod, nagy feltűnést keltek majd, ha felállok az asztalra? Úgy érem el igazán.

De mire Mr. Brown egyáltalán válaszolhatott volna, a kis medve már fent is volt az asztalon, és egyik mancsát rátette a puha sütire. Hatalmas darab volt, lekvár és krém csorgott belőle körben, s ahogy harapni kezdte, a pofaszakálla rögvest csupa maszat lett. Az emberek bökdösni kezdték egymást, és feléjük bámultak. Mr. Brown bánta már, miért is nem vett inkább egy rendes, kevésbé dúsan töltött sütit, de már nem lehetett segíteni a dolgon. Kevergette hát a teáját, és úgy bámult ki az ablakon, mintha napi foglalatossága lenne, hogy medvékkel teázik pályaudvari büfékben.

– Henry! – riasztotta fel álmodozásából felesége hangja. – Henry, mit tettél ezzel a kis medvével? Nézz rá! Csupa lekvár, csupa krém!

Mr. Brown ijedten pattant fel. – Csak annyira éhes volt, gondoltam…

Mrs. Brown így szólt lányukhoz, Judyhoz:

– Tessék, így hagyjuk magára apádat csak öt percig is.

Judy boldogan tapsikolt.

– Papa, papa – kiáltotta –, tényleg velünk marad?

– Ha úgy akarja. De akkor valaki más vigyáz majd rá, mert apád nem a legalkalmasabb személy az ilyenekre. Nézd ezt a felfordulást!

Paddington, akit eddig sokkal jobban érdekelt a süti, mint a maszat a pofácskáján, észrevette, hogy ez a sok ember mind róla beszél. És ott volt újra Mrs. Brown meg egy nevetős-kék szemű, szőke hajú kislány. Felpattant hát, hogy megemelje a kalapját, de elcsúszott egy kis eperlekvártócsán. Eleinte úgy érezte, fejtetőre állt a világ. Csapkodni kezdett a mancsával, elvesztette egyensúlyát, s mielőtt bárki elkaphatta volna, fenekével belepottyant a csészaljba. Villámgyorsan pattant fel onnan, mivel a tea tűzforró volt még, s egyenesen beletalpalt Mr. Brown csészéjébe.

Judy úgy nevetett, hogy a könnyei potyogtak.

– Jaj, mami, de mókás! Olyan édes!

Paddington, aki a dolgok alakulását egyáltalán nem ítélte mókásnak, máris talpon volt, de úgy, hogy egyik lába továbbra is Mr. Brown teájában ázott. Pofácskája fehér krémfoltokkal volt tele, bal fülén pedig egy lekvárdarab lógott.

– Hihetetlen – csóválta a fejét Mrs. Brown –, hogy egyetlen süteménnyel ekkora ramazúrit lehet csapni.

Mr. Brown zavartan köhécselt; a szeme sarkából látta, hogy egy pincérnő rosszallóan nézi őket a pult mellől. – Talán jobb, ha megyünk is – mondta. – És kerítek egy taxit, az lesz a legjobb.

Azzal fogta Judy holmiját, és kisietett.

Paddington óvatosan lemászott az asztalról, miután egy utolsó, bánatos pillantást vetett a süteménye maradványaira.

Judy megfogta az egyik mancsát:

– Gyere, Paddington, hazamegyünk, veszel egy jó forró fürdőt, aztán mesélsz nekem Dél-Amerikáról. Biztos sok izgalmas kalandot éltél át ott.

– Hát bizony… rengeteget – mondta igen komolyan Paddington. – Nekem mindig vannak kalandjaim. Én ilyen medve vagyok ugyanis.

A pályaudvar előtt Mr. Brown, aki talált közben taxit, integetett nekik. A taxisofőr előbb Paddingtonra, aztán a szép, tiszta ülésekre nézett.

– Medvékért felárat kell fizetni – mondta mogorván. – Ragadós medvékért duplán.

– Nem tehet róla, hogy ragad – magyarázta Mrs. Brown. – Rémes balesetet szenvedett.

A sofőr habozott. – Na jó, szálljanak be. Attól még nekem csupa kosz lesz a kocsim, pedig ma reggel takarítottam.

Brownék csöndben bekászálódtak a taxiba, a házaspár hátra, Judy a külön ülésre, Paddington pedig a sofőr mögötti lenyitható székre állt fel, hogy kilásson.

Mekkora város! Ráadásul micsoda napfény mindenütt, gondolta, ahogy a homályos pályaudvart elhagyták. Egy buszmegálló mellett hajtottak el, és Paddington integetett a várakozóknak. Néhányan megbámulták, sőt egy férfi még kalapot is emelt felé. Olyan barátságos volt ez az egész a mentőcsónakban átélt magány után! Mindenütt házak, emberek és hatalmas, emeletes, piros buszok.