Linda Winterberg

A pezsgőgyár 3.

Az aranyévek

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

1

Wiesbaden, 1956. február 12.

– Legszívesebben itt maradnék – mondta Henni. – Tudod, hogy soha nem szerettem különösebben a farsangot. – Az asztalon fekvő kalózjelmezre pillantott, amelyet a testvére, Bille hozott. Nem néz ki rosszul, ismerte el Henni. Fekete kalap, szemkendő, a felső része egy fűző, a szoknya vörös anyagból készült. Úgy nézne ki benne, mint egy kalózmenyasszony a déli tengerekről.

A Herzberg-pincészet irodájában álltak. A családi vállalkozás szívében, ahogy Henni legszívesebben hívta. Habár tény és való, hogy a tíz évvel korábbi tűzvész után, ami tönkretette az irodákat, már nem sok minden maradt a régi dolgokból. Henni sose tudott igazán megbarátkozni az új berendezéssel, és néhanapján hiányolta nagyapja hatalmas íróasztalát, és a sötét fából készült könyvespolcokat, amelyek a fal mellett álltak. A modern bútorzat miatt a szobából hiányzott a régi nosztalgikus méltóság, amelyhez hozzátartozott a mindenütt jelen lévő szivarfüst illata is. De hát haladni kell a korral. Az élet folyt tovább, és az utóbbi években a sors kegyes volt hozzájuk. A nagyapja büszke lenne arra, amit elért. Az újonnan bevezetett és kedvezőbb árú Herzberg száraz pezsgő egy csapásra meghódította Németországot, és meghozta a rég vágyott gazdasági sikert is.

Henni megérintette a jelmez fűzőjét. Az anyaga puhább volt, mint gondolta. Mélyet sóhajtott. A farsangéji felvonuláson, ami két óra múlva kezdődik, csak a kalapot és a szemkötőt lehet majd látni, mert a vastag kabát, sapka, sál és kesztyű nélkül nem sokáig lehet odakint tartózkodni. Már hetek óta az egész országban farkasordító hideg uralkodott. Úgy tűnt, mindennap nulla fok alatt van a hőmérséklet, és a Rajnát már vastag jégpáncél borította. Miért éppen ebben az évben döntött úgy a pincészet személyzeti osztálya, hogy a wiesbadeni farsangot munkatársi összejövetellé változtatják? Úgy tervezték, először részt vesznek a felvonuláson, azután bált rendeznek a márványteremben. Még a wiesbadeni „farsangi hercegi párt” is meghívták. Henni haragudott magára, hogy nem vétózta meg. Miért nem volt jó a munkásoknak rendezett szokásos nyári ünnepség? Igen, tavaly egy hirtelen támadt vihar tönkretette az ünnepséget, és a grillkolbászok elúsztak, a napernyők elrepültek. De az utóbbi időben többnyire szerencséjük volt az időjárással. A személyzeti osztály vezetőjének azonban az volt a véleménye, hogy idén valami újat kell szervezni. Nem sok időbe telt neki és Georgnak, aki a pincészet ügyvezetője volt, hogy eszükbe jusson ez az ötlet, mert mindketten a farsangi ünnepek lelkes rajongói voltak. Henni sose értette, mit találnak az emberek olyan szórakoztatónak a farsangban. Ő maga minden évben boldog volt, amikor a hamvazószerdával végre vége lett.

– Nos, még soha nem láttalak ilyennek – válaszolta Bille, aki már jelmezben volt. Ebben az évben boszorkánynak öltözött. A wiesbadeni filmgyár jelmeztárában, ahol röviddel ezelőttig kisegítőként dolgozott, a legkülönfélébb méretű kosztümök sorakoztak, ami jól jött neki, mert már meglehetősen gömbölyded volt. Bille mindenki legnagyobb örömére ikreket várt. Négy évvel korábban feleségül ment Wolf Kapplan filmrendezőhöz, és úgy tűnt, végre megtalálta a boldogságot. A házaspár a Velencében töltött mézeshetek után beköltözött egy csinos lakásba a Nerobergtalban, és Bille szívesen kísérgette Wolfot a forgatásokra. Tetszett nekik ez a mozgalmas élet, és nem gondoltak családalapításra. De aztán derült égből villámcsapás, Billének egy reggel, amikor Hennivel sétált, hányingere lett, és a rosszullét hetekig tartott. Az eleinte gyomorfertőzésnek sejtett dolog hamarosan terhességnek bizonyult, és az egyik vizsgálaton az orvos hirtelen két szívverést hallott Bille hasában.

Bille most már az ötödik hónapban járt. A rosszullétek elmúltak, és kitűnő étvágya volt, különösen az édességeket kívánta. Ha eltekintettek attól, hogy lassan már úgy totyogott, mint egy kacsa, akkor a terhessége jól zajlott. Jól állt neki a kikerekedett arca, barna haja olyan dús és csillogó volt, mint még soha. Időközben kicsit hosszabb lett, és divatosan, lófarokban hordta. Henni is megnövesztette a szőke haját, és magasra fésülte.

– Farsang csak egyszer van egy évben. Biztosan vidám lesz. Csak azt sajnálom, hogy Thomas nem lehet itt a felvonuláson – folytatta Bille. – Tetszettek volna neki a feldíszített kocsik meg a cukorkák. Hogy van egyébként? Még mindig viszket mindene?

Bille aggódása kis unokaöccse, Thomas iránt Henniben megint lelkiismeret-furdalást ébresztett. Négyéves fiát nem szívesen hagyta a szakácsnő, Inge és a házvezetőnő, Trude felügyeletében az assmannshauseni családi birtokon, és megint rossz anyának érezte magát. A szegény gyerek bárányhimlős lett az óvodában, ahová már egy éve nagy örömmel járt. A gyermeklét sem volt mindig fenékig tejfel. De Henni a legjobb kezekben tudhatta fiát az idős hölgyeknél. Trude és Inge „bárányhimlőfarsangot” szerveztek, és meghívtak a birtokra néhány himlőpettyes óvodai kispajtást. Trude úgy vélte, a nevetés a legjobb orvosság. Inge örömmel sütötte a csokoládés tortácskákat, és Käthe – ő vezette a borüzletet és a kis borozót – segített neki. Henni szinte irigyelte a fiát. Ő a meleg szobában tölti a jéghideg napot, mialatt az anyja a vastag téli ruhák ellenére is majd megfagy az utcán.

Henni válaszolni akart Billének, de közben belépett Georg és Wolf. A két férfi már farsangi jelmezben volt, és kicsattantak a jókedvtől. Egymástól függetlenül ugyanazt a jelmezt választották, mindketten cowboynak öltöztek. Wolf csókkal üdvözölte Billét.

– Micsoda csinos boszorkány van itt! – mondta. – Ennivaló vagy. – Egy hosszú csók következett.

– Nos, én is szívesen megdicsérném és megcsókolnám a kalózmenyasszonyomat – kommentálta Georg a tényt, hogy Henni még nem öltözött át. – De nincs itt. Hol lehet? – Keresgélve nézett körül a szobában. Henni meglegyintette a vállát.

– Hagyd abba ezt a butaságot! – szidta meg férjét. – Tudod, mennyire utálom a farsangot. És még ez a hideg is! Inkább a meleg gyapjúpulóveremben meg a vastag harisnyámban maradok.

– A vastag harisnyát a vörös szoknya alá is felhúzhatod – jegyezte meg Bille.

Henni beismerte a vereségét.

– Rendben van. Akkor megyek, és átöltözöm. De a pulóvert felveszem a fűző fölé, tetszik, vagy sem! Már van otthon bárányhimlőnk, a megfázásról szívesen lemondok.

Morogva fogta kezébe a jelmezt, és kiment a szobából.

A folyosón az új titkárnőjébe, Hannelore Bertelsbe botlott. A jó Wilhelminét két évvel korábban nehéz szívvel bocsátotta el jól megérdemelt nyugdíjába. Azonban Wilhelmine nem mulasztotta el, hogy az utódját személyesen tanítsa be, és a bemutatkozó beszélgetéseken is részt vett. Olyan részletekre is ügyelt, amelyek Henninek soha nem jutottak volna eszébe. A túl csinos nőket azonnal kiszórta. Wilhelmine úgy gondolta, a német irodákban túl sok hetyegés zajlik a főnök és titkárnője között. Hannelore a harmincas évei közepén járt, és vastag szemüvegével, zömök alkatával, rövidre vágott hajával inkább tűnt virágzó gyomnak. Habár Henni biztos volt benne, hogy Georg soha nem kezdene kalandot a beosztottjával, mosolyogva bólintott Wilhelmine véleményére. Az ellenkezés úgysem segített volna. Hannelore Bertels azonban nemcsak a külseje, hanem mindenekelőtt a képességei miatt bizonyult alkalmasnak. Hibátlanul gépelt, tudott gyorsírni, kiváló modorú és megbízható volt. Gyorsan tanult, és pár napon belül elsajátította a titkárság ügyviteli rendszerét, és Wilhelmine természetesen megtanította neki azt is, hogyan hallgatózzon az ajtó előtt. Habár Henninek az volt a véleménye, hogy a titkárnők ezt már az iskolában megtanulják.

Hannelore is jelmezt viselt.

– Megértem magát, Winkler asszony. – Nem is csinált titkot belőle, hogy végighallgatta a beszélgetést. – A farsang éjszakája nekem is minden évben egy rémálom. Ápolónő leszek, kevés a gond vele. A lakótársam adta kölcsön a ruhát.

– Szerdán pedig halálos betegek leszünk – mondta Henni fejét csóválva, és megkérdezte, volt-e fontos hívása.

– Most, hogy kérdezi – válaszolta Hannelore. – A testvére hívta, és lemondta a programot, valami gyomorrontást említett.

– Örülnék, ha nekem is az lenne – jegyezte meg Henni, és felsóhajtott.

Már előre sejtette, hogy Lisbeth nem fog eljönni. Nem hitte, hogy gyomorrontása lenne, Lisbeth ugyanúgy nem szerette a farsangot. Egyik ritka közös tulajdonságuk. Lisbeth mindig is Henni problémás gyereke volt, és az is maradt, de pár évvel ezelőtt minden nagyszerűen ment. Lisbeth hozzáment egy sikeres üzletemberhez, Wolfganghoz, és egy csodálatos villába költöztek, a Kurviertelbe. Aztán Wolfgang pár héttel az esküvő után meghalt egy szörnyű autóbalesetben Dél-Franciaországban. Lisbeth is az autóban ült, és csodák csodájára megúszta néhány karcolással. Wolfgang a helyszínen meghalt. Sokáig tartott, mire Lisbeth kiheverte a sokkot. Henninek megint eszébe jutott az a beszélgetés, amelyet Lisbethtel folytatott a szőlőhegyen, röviddel a második esküvője előtt. Lisbeth akkoriban veszítette el a gyerekét, és nem tudott megbékélni a sorssal. Elmondta Henninek, hogy titokban attól fél, soha többé nem lehet boldog, mert a náci uralom idején annyi embernek fájdalmat okozott. Henni soha nem hitt abban, hogy valahol feljegyzéseket vezetnének a tetteinkről. De talán mégis így van? Lisbeth a sötét múltja miatt soha nem lehet boldog?

Lisbeth ismét eladta a csinos kis villát a Kurviertelben, mert tele volt fájdalmas emlékekkel. Eleinte a Rajna-völgyben húzta meg magát Henninél és Georgnál, később saját lakásba költözött Wiesbadenben, és csak ritkán látták egymást. Két évvel ezelőtt megismerte Dieter Dettmert, egy művezetőt, aki Höchstben dolgozott, a festékgyárban. Henni sose barátkozott meg vele, mert elég arrogánsnak találta. A tekintete sunyi, habár jól öltözött és jóképű volt: magas, széles váll, dús, szőke haj, markáns áll. Pár hónap után összeházasodtak. Lisbeth sajnálatos módon alkalmazkodott hozzá, és megint eltávolodott a testvéreitől. Csak ritkán jelentkezett, gyakran lemondta a megbeszélt látogatásokat, és ha egymásba futottak, feszült hangulat uralkodott köztük. Henninek fájt, hogy a kapcsolatuk ismét megromlott, mert nagyon reménykedett benne, hogy a meghitt kapcsolatuk tartós lesz. De Lisbeth mindig is kiszámíthatatlan volt, és most is az.

Hirtelen Gustav Stellmann vonta magára Henni figyelmét. Az öreg portás úgy hozzátartozott a Herzberg-pincészethez, mint a pezsgő a borospincéhez. Már a hetvenes évei közepén járt, ami nem akadályozta meg abban, hogy ellássa a portaszolgálatot. Miután szeretett Margotja pár éve meghalt rákban, víg özveggyé vált, és állandóan új hölgyek tűntek fel az oldalán. Azonban jó ideje már hűséges volt az ő Traudljához. Öt hónappal ezelőtt mondták ki egymásnak a boldogító igent. Gustav volt a Herzbergek egyetlen alkalmazottja, aki a gyár területén lakott. A telek végében álló kis favázas házikó, amelynek látványa Hennit mindig elszomorította, nagyon sok történetet idézett a régmúlt időkből.

– Jó napot a hölgyeknek – üdvözölte Gustav vidáman, hesseni dialektusban. – Farsangi hangulatban vagyunk?

Gustav öltözéke meglehetősen furcsa volt. A szokásos kockás ingét viselte, de terjedelmes pocakján valami barna plüss függött.

– Nagyon hideg van – beszélt tovább vidáman, anélkül, hogy választ várt volna –, ezért medveként veszek részt a felvonuláson, azután kísértet leszek. A medveöltöny a márványteremben nagyon meleg lesz.

– Nem is rossz ötlet a medve – mondta Henni, és mosolygott.

– Traudl már nagyon kíváncsi a hercegi párra – folytatta Gustav. – A mai újságban volt egy kép róluk. Csinosak, de már sok szóbeszéd járja. Éppen egy amerikai nőt kellett farsangi hercegnőnek választani…? Mintha Hessenben nem lennének csinos lányok. Traudl a nevét is szokatlannak találta: Mary Minnesotából. És a herceg állítólag kiesett a lelkész kegyeiből. Úgy gondolja, hogy egy evangélikus egyházi elöljárónak semmi keresnivalója a farsangon farsangi hercegként.

További munkások is csatlakoztak hozzájuk, akik szintén tarka jelmezeket viseltek. Felröppentek az első szerpentinek meg konfettik, és vidáman kiáltoztak:

– Halleluja!

Henni és Hannelore a tarka áradat elől Hannelore kis irodájába menekült, és beletörődve a sorsukba, felvették a jelmezüket. Utolsó mozzanatként Henni még a szemkötőt is feltette a bal szemére. Sminktükre segítségével ellenőrizte, jól illeszkedik-e, majd becsukta a tükröt, és kihúzta magát. Nos, szembe kell néznie a tarka forgataggal és a jéghideggel. Hamvazószerdán – hála istennek – már vége lesz.

2

Wiesbaden, 1956. február 22.

Lisbeth csalódottan hagyta el Weidner doktor Tanunusstraßén fekvő nőgyógyászati rendelőjét, és a sírás környékezte. Megint egy orvos, aki kimondta azokat a szavakat, amelyeket hallani sem bírt. Minden a legnagyobb rendben van, de türelmesnek kell lennie. Az ő türelme azonban régen elfogyott. A világon semmit sem kívánt jobban, mint hogy végre ismét terhes legyen. Minden hónapban reménykedett, és aztán újra meg újra csalódnia kellett. Mindent megtett, amit az orvos tanácsolt. Mérte a hőmérsékletét, ügyelt a ciklusára, egészségesen és kiegyensúlyozottan étkezett, de semmi sem segített, és ez kétségbeejtő volt. Miért nem sikerül nekik? Az egyre gömbölyödő Bille látványa pedig csak még inkább fokozta az aggodalmát – az irigység mérges nyílhegyként fúródott a szívébe. Ha őszinte akart lenni, minden terhes nő és minden boldog anya látványa elviselhetetlen volt számára. Pont egy ilyen boldognak tűnő anya ment el most előtte. Lisbeth a nőt a húszas évei végére saccolta, egy babakocsiban egy pár hónapos csecsemőt tolt maga előtt, mellettük egy aranyos, szőke kislány sétált, nem több háromévesnél. Lisbeth undorodva nézte, ahogy a nő gondoskodón kézen fogta a kislányt, mielőtt átmentek az úton. Ennek a nőnek miért lehet gyereke? Ráadásul kettő. Még azoknak a nőknek is lehet, akik nem is akarják… Hogy veszíthette el akkoriban az ő angyalkáját? Tudta, hogy ezekre a kínzó kérdésekre sosem kap választ.

Sóhajtva indult el a Maldaner kávéházba a Marktstraßéra, ahol a barátnője, Magda várta.

Magda röviddel a második házassága előtt belső építészként segített a Kurviertelben lévő villa berendezésében, és az üzleti kapcsolatból az évek során szoros barátság szövődött, annak ellenére, hogy alapjaiban különbözőek voltak. Magda többnyire sajátos stílusban öltözködött, fittyet hányt a konvenciókra, és nem érdekelte, mit gondolnak róla az emberek. Egy három férfiból és négy nőből álló közösségben élt Mainz-Mombachban. Lisbeth alapvetően nem egy visszafogott típus, mégsem akarta tudni, pontosan milyen kapcsolatban is álltak egymással a lakótársak. Egy ilyen illusztris kommuna már neki is sok volt.

Amikor belépett a bécsi kávéházak stílusában berendezett Maldanerbe, Magda már várt rá, és integetett neki. Az elülső asztalok egyikénél ült. Nagyon vidámnak tűnt, lila kötött pulóvert viselt zöld mellénnyel és világoskék kordszoknyát. Barna, félhosszú haját egy zöld-rózsaszín kockás kendővel fedte le. Mellette Lisbeth az egyszerű, világosbarna kosztümjében szürke kisegérnek tűnt. Az asztaluk a süteményespult közelében volt. Lisbeth többnyire megpróbált ellenállni az édességeknek, de ma úgy döntött, sutba vágja az elveit. A diós-tejszínes torta csodásan nézett ki. Még le sem vette a kabátját, máris megállított egy pincért, és megrendelte a tejszínhabos kávét és a tortát. Magda sejtette, honnan fúj a szél.

– Rossz hírek? – kérdezte, miután Lisbeth leült.

– Tulajdonképpen nem – válaszolt Lisbeth cinikus hangnemben. – Megint közölte velem egy orvos, hogy minden rendben van, de legyek türelmes.

– Hm – válaszolta Magda, és rágyújtott egy cigarettára, mélyen leszívta, majd kifújta a füstöt.

Lisbeth kimondta, amit Magda gondolt.

– Tudom, lehetne rosszabb is… De valami oka mégis van. Közben olyan érzésem van, hogy Dieter hallani sem akar a gyerektémáról. És úgy tűnik, már a szex sem érdekli. Persze valahol megértem őt, nekem sincs kedvemre, hogy a naptár szerint turbékoljunk.

– Ne olyan hangosan! – csitította Magda, és bájosan rámosolygott a szomszéd asztalnál ülő idősebb hölgyre, aki megvető pillantást vetett rájuk. A hölgy asztaltársának a felháborodástól még a monoklija is leesett a szeméről, és beleesett a kávéscsészéjébe, ami mosolyt csalt Lisbeth arcára.

A pincér közben megérkezett a süteménnyel és a kávéval, és szolidaritásból Magda is rendelt egy szelet diós-tejszínes tortát.

– Néhanapján az életet csak egy kis édességgel lehet kibírni – mondta, miután elment a pincér. – Ma elveszítettem egy régi ügyfelemet.

– Merlinget? – kérdezte döbbenten Lisbeth.

Magda komoran bólintott.

– Ma reggel beadta a kulcsot. Agyvérzés. Ötvenévesen!

– Atyaég! – fakadt ki Lisbeth. – Ez valódi tragédia.

– Igen, az – erősítette meg Magda síri hangon. – Finom ember volt, nagyszerű fodrász, mestersége ékköve. Én is, és a hajam is hiányolni fogjuk. Mindenesetre be kell vallanom, hogy leginkább a bevételeimet fogom hiányolni, amelyeket az utóbbi években közösen és rendszeresen produkáltunk.

Gottwald Merling öt fodrászüzlet tulajdonosa volt Wiesbadenben, amelyeket évente négyszer újíttatott fel Magdával, mert szerette a változatosságot.

A pincér letette a süteményt és a kávét Magda elé, aki rögtön be is kapott egy nagy falat tortát, mire az arcán boldog mosoly terült szét.

– Ó, istenem! Ez mennyei. A tökéletes bűn egy ilyen utálatos napon.

– Mi lesz most az üzletekkel? – kérdezte Lisbeth, és nem ment bele a sütemény dicsőítésébe.

– Sejtelmem sincs – felelte Magda, és vállat vont. – Egyedülálló volt, gyermekei nem voltak. Amint tudod, ő… – Félbehagyta a mondatot, és jelentőségteljesen a szomszéd asztal felé nézett.

– A másik oldalon, igen, tudom… – suttogta Lisbeth. – De ennek ellenére lehetnek örökösök, akiket te nem ismersz. Testvérek, egy barát. Én még nem adnám fel végleg. Talán működnek tovább az üzletek.

– Ó, ahogy én Gottwaldot ismerem, mindent az állatvédőkre hagyott. A kutyájának, Poldinak saját szobája volt a lakásban – mesélte a szemét forgatva.

Lisbeth nemigen tudta, mit mondjon. Csak egyszer találkozott személyesen Gottwald Merlinggel, és nem volt tőle úgy elragadtatva, mint Magda. Az affektálásával az idegeire ment. És a hajához is évek óta csak a saját fodrászát, Bettyt engedte közel, aki a Staudmann szalonban dolgozott a Wilhelmstraßén, és a város minden pletykájáról jól informált volt.

Egy idősebb házaspár lépett be a kávéház forgóajtaján, és a férfi leverte a havat a kalapjáról. Lisbeth szomorúan állapította meg, hogy odakint valóságos hóvihar tombol. Idén a tél nem akart véget érni. A tartós szürkeség és a farkasordító hideg még inkább rontották a hangulatát.

– Mi újság a pincészetben? – kérdezte Magda témát váltva, és újabb cigarettára gyújtott. – Minden csodás abban a paradicsomban?

Lisbeth tudta, miért ilyen csípős a kérdés. A pincészet egy tökéletesen boldog világ volt. Georg és Henni nap mint nap a tökéletes házaspár példájaként jelentek meg, a fiuk szépen cseperedett, fejlődött, és minden jól működött, amibe csak belefogtak. Lisbeth tudta, hogy igazságtalanul irigykedik, de hát ez volt. Miközben ő gyászoló özvegyként állt a férje sírjánál, Henni még boldogabb és szerencsésebb lett. A nagy testvér megmutatta a világnak, hogy minden nehézséget legyőz, miközben gondtalanul éli az életét. És ő? Most egy olyan férfi oldalán élt, aki ugyan karizmatikus volt, de akiről több becsvágyat feltételezett. Amióta ismeri, arról beszélt, hogy részt akar vállalni az üzlet vezetésében. De a mai napig csak üzemvezető maradt. Még azt is megtagadták tőle, hogy területi vezető legyen. Messze álltak attól, hogy sikeres házaspárnak mondhassák magukat. Az utóbbi hetekben Lisbeth egyre gyakrabban gondolt arra, vajon nem ment-e bele túl korán ebbe a házasságba. Maga mögött akarta hagyni a veszteség érzését, hogy valami új dologba kezdjen. De tényleg készen állt rá? Vagy csak azért háborog, mert a házassága más irányt vett, mint amit elképzelt? Az élete megint csak sorozatos csalódásokból állt. Félretolta a lehangoló gondolatait, és válaszolt Magda kérdésére:

– Hogy mennének? Természetesen jól. Georg és Henni olyan szerelmesek egymásba, mint a legelső nap, és a forgalom jobb nem is lehetne. Georg további bővítést tervez, mert olyan nagy az olcsó pezsgő iránti kereslet. Nekem személyesen nem ízlik ez a hordós lötty, de úgy tűnik, az emberek szeretik a buborékokat.