Budapest, 2025

Copyright © Rényi Ádám, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

Borítófotó © Jardek Szabina

ISBN 978 963 568 581 3

Tartalomjegyzék

Előszó

I. Apa és apafigurák

II. Egy rendezői pálya felvonásai

III. A barátság ereje

IV. Identitás vagy politika?

V. Színészmesterség, színészélet

VI. Arcok a maszk alatt

VII. Tanulás és tanítás

VIII. A zenéssé válás útja

IX. Hogyan születik a csoda?

X. Minek pihenjek?

Előszó

A 2000-es évek második felében ismertem meg személyesen Szirtes Tamást. Akkoriban szerepet vállalt egy tévés tehetségkutató műsorban, én pedig a tévécsatorna munkatársaként dolgozhattam vele. A közös munka során, az együtt töltött idő alatt éreztem, hogy az a típusú ember, akinek jó a közelében lenni. Akinek páratlan műveltsége, szabad, alkotó szelleme, barátságos lénye beragyogja a környezetét. Persze akkorra én már a zenés színház világa felé is nyitott színházrajongóként, műkedvelő kritikusként számos rendezését láttam. Prózait és zenéset, kis- és nagyszínpadit egyaránt. Egyik első színházi élményem, amire ma is emlékszem, a Kean, a színész volt Haumann Péterrel a főszerepben, valamikor az 1980-as évek második felében, és a mai napig szívesen idézem fel azt a legendás Cabaret-előadást, amelyben Paudits Béla, Psota Irén, Garas Dezső, Básti Juli és Für Anikó remekelt. Színházi szocializációmnak, talán véletlenül, talán nem, fontos alakja lett ő. Az elmúlt közel húsz évben megmaradt közöttünk a kapcsolat, és úgy alakult, hogy sokat beszélgettünk. Főként én kérdeztem őt, de olyan is történt, hogy neki voltak kérdései hozzám. Inspirált az a szenvedély, az az elhivatottság, az a kíváncsiság, ami alkotóként és színházigazgatóként jellemzi. Beszélgetéseink során egyre élesebben fogalmazódott meg bennem, hogy Szirtes Tamás színházi tudásával, filozófiájával, ismereteivel, gondolataival és személyes élményeivel a magyar színházi világról, amelynek több mint félszázada egyre fontosabb szereplője és alakítója, egyszerűen nem teheti meg, hogy mindezt megtartja magának. Nem egyszer szembesítettem ezzel a meggyőződésemmel, ő pedig a rá jellemző udvariassággal, mosolyogva csúszott ki a kezeim közül újra és újra. Szinte észre sem vettem, és már rég másról beszélgettünk. De a gondolat nem hagyott nyugodni. Időről időre szóba hoztam a dolgot, és felvetettem neki, hogy készüljön róla egy könyv. Őszintén szólva csodálkoztam is, hogy korábban ilyen nem született. Túl többkörnyi kedves hümmögésén, mentő ötletem támadt. Azt javasoltam neki, hogy csak beszélgessünk úgy, ahogy szoktunk, én talán többet kérdezek majd, és ott lesz velünk egy diktafon is, írok ebből egy szöveget, amire ő simán mondhatja, hogy nem kell. Hogy mégse legyen könyv. Gondoltam, ha hosszú órákat, összességében napokat beszélgethetek Szirtes Tamással „feleslegesen”, az nekem már megéri. És ha végül mégis lesz könyv, az a bónusz. Az elmúlt egy évben gyakran felkerestem az Erzsébet körútra néző igazgatói szobájában, faggattam és hallgattam őt, beszöktem a próbákra, néztem számos előadást, figyeltem, hogyan dolgozik, hogyan működik, hogyan él a Madách Színházban, amely több mint öt évtizede a munkahelye. Beszélgettünk a színház és az élet nagy kérdéseiről, tanítókról, tanítványokról, színészekről, szomorú és vidám dolgokról. Sokat nevettünk, és sokszor elgondolkodtunk. Volt, hogy éreztem, kész válasza van néhány kérdésemre, de nem egyszer sikerült olyanról faggatnom, amin töprengenie kellett, és talán néha arról is beszélt, vagy legalábbis szeretném ezt hinni, amiről másnak korábban nem. Sokat megtudtam ezekből a találkozásokból. És közel sem csak a színházról. Tanultam tőle az álmok megvalósíthatóságáról, az önreflexió fontosságáról, de még a szerelem mindenhatóságáról is. Lenyűgözött csillapíthatatlan tudásvágyával, legyőzhetetlen újító szellemével, kedves bölcsességével. Régóta tiszteltem és kedveltem, de mire ez a könyv elkészült, azt hiszem, megszerettem őt. Hálás vagyok neki, hogy bőséggel adott az idejéből és a figyelméből. Ezzel a legtöbbet adta, amit egy mester, egy barát adhat. Amint látható, a könyv végül elkészült. Remélem, sikerült jól átadnom, amit elmondott nekem. Ő, Szirtes Tamás.

Rényi Ádám

Budapest, 2024. november 21.

I. Apa
és
apafigurák

Első, a könyvvel kapcsolatos találkozásunk előtt hosszan töprengtem, hogyan és mivel kezdjem a beszélgetést. Szirtes Tamásról tudni kell, hogy maga a „slágfertigség”: minden kérdésre azonnal és szép kerek mondatokban válaszol, mondhatni nyomdakészen. Ezek a válaszok egyfelől lenyűgözőek, másfelől őt hallgatva ilyenkor rájövök, hogy olyat kérdeztem tőle, amire van válasza. És ez így túl könnyű. Nekem is, neki is. Ezért hát kérdések helyett asszociációkat kértem tőle. Rögtön elsőként a „apa” szót dobtam be. Tudtam, hogy édesapja korai elvesztése meghatározó momentuma volt a gyerekkorának és a későbbi életének is. Én nem sokkal a beszélgetésünk előtt veszítettem el a saját édesapámat, lehet, hogy a választásom ettől a fájdalomtól sem volt független. Kíváncsi voltam, hogy ő hogyan élte meg a veszteséget, de arra is, hogyan értékeli saját apaszerepét, amit, ahogy én látom, nem csak a családjában tölt be. Kávéval kínált, én nem kértem. Ő kért, és belevágott a mesélésbe.

Nevetve meghalni

Tizennégy éves voltam, amikor elvesztettem az édesapámat. Szirtes Lászlónak hívták. Drámai, váratlan és tragikus halál volt ez. A filmgyárban, ahol a negyvenes évek második felétől ünnepelt gyártásvezető volt, óriási megdöbbenést keltett a távozása. Ereje teljében, hihetetlenül aktívan, energikusan, nagy szervezőerővel, kreativitással dolgozott. Ahogy most visszagondolok, megelőzte a korát: ma őt producernek neveznénk. Akkoriban a filmkészítésben még nagyon elvált egymástól a gyártási és a művészi folyamat, de amennyire foszladozó emlékeimben él, apám művészi kérdésekkel is foglalkozott. Volt affinitása a színészethez, remekül felismerte a tehetségeket, jó érzékkel viszonyult a rendezőkhöz, és ő maga, mint megtudtam, ifjú korában táncos-komikusként színházban is játszott. Régi, szakadozott családi fotók őrzik, hogy Lakner Bácsi Gyermekszínházában kis bajusszal és szakállal, az oldalán két gyerekkel épp valamilyen táncot járnak. Ő már felnőtt fiatalember, az egyik kisgyerek Ruttkai Éva, aki Lakner bácsinál kezdte a pályáját mint gyerekszínész.

Ezek alapján ki merem mondani, hogy sokkal több volt, mint alapvetően gazdasági ügyekkel foglalkozó gyártásvezető. Nem véletlenül meghatározó tényezője az életemnek apám személyisége és korai halála. Csak most mérem fel igazán, mit jelent kiskamaszként elveszteni egy apát, amikor a fiam, a lányom is már betöltötték az ötvenet, és én természetesen ma is gyerekként tekintek rájuk. Bár teljesen önállóak, nagyon is felnőttek, mégis: az apjukként mellettük vagyok.

Korábban még soha nem fogalmaztam meg magamnak, de azt hiszem, mindig kerestem az apafigurákat az életemben – hol tudatosan, hol tudat alatt. Az életem bizonyos pontjáig fokozott igényem volt a mentorálásra, iránymutatásra, eligazításra. Aztán kialakult bennem a szakmai magabiztosság és az életismeret – nem tudnám meghatározni, hogy ez pontosan mikor történt, de valószínűleg sokkal később, mint annak az életében, aki mögött ott áll szilárd támaszként egy apa.

Tisztán emlékszem arra a délutánra, amikor megtudtam, hogy meghalt. Prágában voltak Fábri Zoltánnal, és az Egymás mellett, akár a fókák című filmet készítették elő, ami végül sosem készült el. Fábri és apám nagyon jó viszonyban voltak. Úgy általában mindenki borzasztóan szeretett apámmal dolgozni, mert hallatlanul szórakoztató, jó humorú és barátságos ember volt. Erős, hangos férfi, komoly tekintéllyel, aki ennek ellenére vagy ezzel együtt ontotta magából a vicceket. Nagyszerűen tudott viccet mesélni. A filmgyárban, a produkciós irodákban mindig óriási röhögések voltak, és rendszerint apám állt a kör közepén. És vonzó férfi is volt. Imádta a nőket, imádta a társaságot, szeretett nevetni, miközben a filmgyártás maga a túlpörgő téboly. Körülötte viszont mindig nagyon jó légkör uralkodott.

Megdöbbentő módon úgy hozta a sors, hogy viccmesélés közben halt meg. Prágában, a Hotel Európa nevű szállodából készültek reggel hazaindulni, de még volt kis idejük, és miközben az előtérben ültek a csomagjaikkal, ő viccet mesélt a többieknek. Nevetett, és hirtelen infarktust kapott. Nem lehetett segíteni rajta. A barátai értesítettek bennünket, és mesélték el, mi történt.

A halála rettenetesen sokkolt mindenkit. Emlékszem a nekrológjára, ami valamelyik filmes szaklapban azzal a címmel jelent meg, hogy Az ember, akit mindenki szeretett. Ma már, hogy magam is ezen a pályán vagyok, tudom, mekkora érték mások szeretete. Ugyanakkor nem vagyok benne biztos, hogy rám is ilyen megkérdőjelezhetetlen szeretettel gondolnak, mint apámra. Ennek persze megvan a maga oka. A színházban nagyon nehéz megtalálni a kényes egyensúlyt, hogy mennyit tegyen az ember azért, hogy a munkatársai, a színészek, a beosztottjai, a kollégái szeressék. Az sem feltétlenül jó, ha ez a legfontosabb szempontja. A színházi alkotónak ugyanis az egyes számú felelőssége mindig a létrehozandó mű felé van. Nekem mint rendező arra van szükségem, hogy az a bizonyos mű szeressen. Ezt csak egy módon tudom lemérni: közönségsikeren, ami azt jelzi, hogy úgy szólalt-e meg az adott mű, ahogyan kell. Az alkotófolyamat súrlódásokkal teli munkamenet, az ember kénytelen bizonyos dolgokkal szembehelyezkedni, bizonyos ellenállásokat leküzdeni. Nyilván apám sem volt ezzel másképp, különösen gyártásvezetőként, olyan területen, ahol az ember pénzeket ítél oda vagy tagad meg, de legfőképp szerez, tehát egész biztos, hogy neki is megvoltak a maga ütközései. Ezeket azonban nagyon sikeresen kezelhette, valószínűleg kiválóan egyensúlyozott, mert a végeredmény mégiscsak az volt, hogy roppant nagy szeretettel emlékeztek rá vissza.

Atyai jóbarátok

Tizennégy éves koromban tehát egyedül maradtam az édesanyámmal, akinek igazából nem volt foglalkozása. Addig apám volt a családfenntartó, anyám otthon a háztartással foglalkozott. Valamihez azonban kiválóan értett: nagyszerűen beszélt nyelveket. A gyerekkorát Németországban töltötte, de a német mellett angolul és franciául is beszélt. Amikor hirtelen magunkra maradtunk, ezt a tudását vette elő, mert fordítani és tolmácsolni kezdett.

1959-et írtunk, éppen csak hogy véget ért az ’56-os forradalom, éppen csak hogy elkezdődött a Kádár-korszak. Hallatlanul zárt, az esélyek és lehetőségek terén minimálisat kínáló ország fővárosában éltünk. Három dolog segítette, hogy életben maradjunk, hogy enni és lakni tudjunk. Az egyik, anyám Londonban élő csodálatos testvére, aki havonta küldött nekünk egy kis összeget. A másik segítség az apám után járó özvegyi nyugdíj volt, ami, bár jelentéktelen összeget tett ki, mégis sokat számított. A harmadik támaszt apám barátai jelentették – és voltaképp az ő segítségükből éltünk. Ekkor éreztük át, milyen sokat jelent, hogy apám a filmszakma vezető személyisége volt, és hogy annyian szerették.

Gyerekként nem ismertem más világot, mint a filmgyárit. Úgy is mondhatnám, a gyerekkoromat a filmgyárban töltöttem. Óriási hatással volt rám az a világ, azok a személyek, akik azzal a számomra bámulatos képességgel rendelkeztek, hogy a kezük munkája nyomán megszületett egy-egy film. Édesapám barátai, rendezők és operatőrök, világosítók és kellékesek mind-mind efféle „filmgyári népek” voltak, és ők lettek számomra a minta. Ma már pontosan tudom, milyen jelentősége van a fővilágosító, az építész, a jelmeztáros munkájának, de akkoriban még csak olyan színes, hangos, vicces emberekként tekintettem rájuk, és teljes elragadtatással néztem, amit csinálnak.

Ha visszagondolok, hogy valójában mi tetszett nekem abban a világban, elsőként a játékot mondanám, pontosabban a játék és a valóság egyidejű jelenlétét. Káprázatosnak találtam, hogy bejön a színész a díszletbe, amiről, ha innen nézem, látszik, hogy díszlet, de ha a másik oldalról nézem, akkor kastély, bálterem vagy bár – valami egészen más, új világ! A színész, ha bejön a forgatásra, csupán megfáradt, színházi próbáról érkező, elgyötört művész, de ha akár csak egy perc múlva figyelem őt, már elragadó hős, bonviván vagy fáradt öreg komédiás – bármi, amit épp alakít. E két idő, e két valóság szinkron jelenlétét elragadónak tartottam. És azt is, hogy ilyen könnyű átjárás van a kettő között.

Miután leérettségiztem – jó tanuló voltam, ezzel nem volt baj –, Illés Györgyhöz fordultunk édesanyámmal: na, akkor most mi legyen? Apám barátai közül Illés György később az én barátom is lett. A magyar operatőrök doyenje volt, elragadó, csodálatos ember. Élő példája annak, hogy hogyan lehet ebben a szakmában kedvesnek és emberszerűnek maradni, és hogy nem szükséges folyamatosan nagy hangerővel, erőszakossággal, kivagyisággal bizonygatni, hogy én én vagyok. Ehhez nagy belső erő, szilárd önbizalom kell, és neki ezek megvoltak. Nem véletlenül őt kérdeztük, amikor a továbbtanulás jött szóba.

A pályaválasztásnak mára kialakult a „tudománya”, egész iparág települt rá, hogyan kell a gyereket orientálni, akit ezer felől segítenek abban, hogy megtalálja önmagát, az őt érdeklő területet, a neki való szakmát. Akkoriban még nagyon elveszett volt egy tizennyolc éves fiatalember, ha dönteni kellett, merre tovább. Amikor megkérdeztük, Illés György hosszan elgondolkodott, pedig a dilemma csupán az volt, hogy film vagy színház. Végül azt mondta: „Ide figyelj, színházhoz menj, mert a színház mégiscsak úri szakma.” Akkor még nem tudtam, mire gondolt. Ma már értem. Értem, hogy szemben a film iparszerűségével, ahol a gyártási rend, a határidők, a költségek, az előállítás, az ipar mindent felülír, a színházban csodálatos szabadság van. Az idő itt sem korlátlan ugyan, de mégiscsak mi gazdálkodunk vele, és a viszonyok sokkal művészetcentrikusabbak, mint a film világában. A filmrendezőnek a színészeivel azokban az öt-tíz percekben kell megvalósítania, amit akar. Nekünk itt a színházban erre hónapjaink vannak. Szóval ez valóban úri szakma. A Színművészeti Főiskolára is Illés György tanácsára jelentkeztem. Összeült a „családi” kupaktanács, és eldőlt a sorsom.

Makk Károly taxija

A másik meghatározó apai mintám és segítőm Makk Károly volt. Őt egészen a haláláig időről időre felkerestem, mert ő volt az utolsó élő filmes, aki még ismerte apámat, és dolgozott vele. Ezeknek a látogatásoknak az alkalmával megpróbáltam a segítségével kipótolni a memóriám hézagait, és valóban sok érdekes dolgot mesélt. Együtt dolgoztak például a Mese a tizenkét találatról című, 1957-es vígjátékban, ami nagy sikert aratott, kitűnő színészeket vonultatott fel, többek közt Psota Irént, Darvas Ivánt, Tolnay Klárit, Ruttkai Évát, Zenthe Ferencet. Makk Karcsi páratlan rendező volt. Valójában neki köszönhetem azt az élményt, aminek a hatására végül magam is rendező lettem. Ahogy minden fiatalember életében eljön az a pillanat, hogy egyszer csak megjelenik a szeme előtt valamilyen kép vagy képsor, amelyben saját magát látja adott helyzetben, úgy nekem ezt az élményt Makk Károly adta meg. Az történt, hogy gyerekként álltam a filmgyár kapujában, amikor hirtelen lefékezett egy taxi – a taxi önmagában is nagy dolog volt akkoriban –, és kiugrott belőle Makk Karcsi. Úgy harminc-egynéhány éves lehetett, ereje teljében lévő fiatalember, valamit odakiabált a sofőrnek, és beszaladt a filmgyárba. Nem volt ebben a mozzanatban semmi különös, de mégis: elragadott az a magabiztosság, az a lendület, ami belőle áradt. Olyan imponálónak találtam, hogy talán ez a jelenet indított el a rendezés irányába.

Nemcsak a rendezői lét „menősége” tett rám mély benyomást, hanem kicsit később, amikor már többet láttam a filmes világból, az is tetszett, ahogy hallgatják, ahogy figyelnek rá. A figyelemnek van valami különös varázsa, ami engem már nagyon korán elbűvölt, hiszen sok ember figyelmét egyszerre igen nehéz elérni. Elérni azt, hogy mindenki félretegye az aktuális problémáit, gondjait, mindazt, ami a fejében van, és csakis arra a másik emberre figyeljen – ehhez karizma kell, a másik oldalról pedig bizalom. A rendezőnek, akár filmes, akár színházi ember, a figyelemmel előlegezik meg a bizalmat. Ami nagyon gyorsan el is tud illanni – ezt már saját tapasztalatból mondom. Ha nem érdekes vagy nem meggyőző, amit az ember mond, és ahogy mondja, a figyelem pillanatok alatt szétporlad. A rendező tehát nem félhet, nem bizonytalankodhat. Harminc-negyven ember elé kiállni, és meggyőzni őket, hogy kövessék… ezt a pillanatot csak megnyerni lehet. Ha elveszíted, oda a varázs, és hirtelen ott állsz az elképzeléseiddel, amire nem kíváncsi senki. Csak később tudtam elsajátítani, hogy szabadon bánjak az emberek figyelmével.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Előkészítés Harrach Judit

Korrektúra Takács Andrea

Borítóterv és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Abril Fatface – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Overpass – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License