A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Steve Cavanagh: Witness 8, 2024

Fordította
PRESÉR ÁGNES

Copyright © 2024 Steve Cavanagh

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós, Koppányi Lilla

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Dobos Attila

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-67-0

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tizenhárom, 2019

48 óra, 2023

Vádalku, 2023

Eskü alatt, 2024

Fifti-Fifti, 2024

Az ördög ügyvédje, 2024

A bűntárs, 2025

Jon Woodnak.

A legendának.

„Egy család ereje, miként egy hadseregé is, az egymáshoz való hűségben rejlik”{1}

– Mario Puzo

PROLÓGUS

Ruby

Valami nincs rendben Ruby Johnsonnal.

Ezt mondta mindig a nagymamája.

Manapság Ruby gyakran gondolt arra, amit a nagymamája állított. Már nem volt kislány. Huszonkét éves volt. Idősebb, tapasztaltabb, és talán tudatosabb is. Ruby gyakran érezte úgy, hogy nem olyan, mint mások. Azokban a pillanatokban, mint ez a mostani.

Közeledett az éjfél. Ruby a pultnál állt, és egy csésze kávét kavargatott egy olyan konyhában, ami majdnem kétszer akkora volt, mint a lakása. A konyha egy harmincötmillió dolláros Upper West Side-i sorházhoz tartozott. Chad és Lara Puller bármelyik percben hazatérhettek. Ruby új ügyfelei voltak. Csak pár hónapja dolgozott nekik bébiszitterként. Odafent a hatéves Clara és a hároméves Zara mélyen aludtak a tágas, drágán berendezett hálószobáikban.

A gyerekfelügyelet nagyjából negyven százalékát tette ki Ruby kisvállalkozásának. Többnyire szobalányként vagy takarítónőként dolgozott a Nyugati 74. utca előkelő lakóinak. Itt csak az igazán gazdagok tudtak házat venni. Ha az ember itt eldob egy követ, egy sikeres Broadway-producert, egy plasztikai sebészt, egy csúcstechnológiai cég vezérigazgatóját vagy egy Fortune 500-as óriásvállalat igazgatósági tagját találja el. Az út szélén kizárólag tizenkét és harmincmillió dollár közti értékű autók sorakoztak.

A régi lakók itt nőttek fel. Vagyonuk ősi New York-i ingatlanvagyonból származott, nem holmi lepukkant bérházak tulajdonosai voltak, akik milliomosnak tettették magukat – ezek az emberek tényleg gazdagok voltak.

Őrülten gazdagok.

És ami miatt Ruby bejuthatott az otthonaikba, hogy vigyázzon a gyerekeikre, felmossa a padlóikat és kimossa a ruháikat, az az volt, hogy néhányan emlékeztek rá: Ruby közéjük tartozott.

Legalábbis azelőtt.

Nem kívülállóként tekintettek rá.

Ő az ő fajtájukhoz tartozott.

Vagyis ezt gondolták.

Ruby családja valaha gazdag volt.

Vagy legalábbis az apja ezt akarta elhitetni az emberekkel.

Ruby maga is úgy hitte, hogy ezek közé az emberek közé tartozik.

Csak a nagymamája tudta az igazságot.

Ruby kavargatta a kávét, és a sötét folyadékba meredt, a közepén kavargó krémhab spiráljában elveszett a tükörképe.

A nagymamájára gondolt.

Gyerekként Ruby a hideg kövön ült nagyszülei házának előcsarnokában, és hallgatózott, miközben a felnőttek a szalonban beszélgettek.

– Valami nincs rendben Rubyval – mondta a nagyanyja.

Okos asszony volt.

– Hogy érted ezt? Csendes. Talán félénk. De semmi baja sincs – felelte az anyja.

Már akkor hallotta Ruby az anyja hangjában az enyhe bizonytalanságot. Egy kis remegést a torkában. A tízéves Ruby mélyen legbelül tudta, hogy a nagymama szavai sokkal jobban fájtak, mint amennyire az anyja valaha bevallaná.

A nagymamáról szóló emlékeit talán befolyásolta gyermeki, ártatlan nézőpontja, de elég tisztán megmaradtak. Nagymama mindig finom aranyláncokat viselt, amelyek beleakadtak a nyaka körüli ráncos bőrbe. Mindig feketében járt, mintha állandóan gyászolt volna valakit, valahol. A műfogsora lötyögött, és ettől kattogó, sziszegő, néha cuppogó hangja lett a szavainak.

De a tekintete…

Nagymamának hatalmas, kék szeme volt, szinte az egész arcát elfoglalta. Idővel elhomályosult, mintha egy vastag fátyolon át nézne, mégis mindent látott. És úgy tűnt, mindig Rubyt figyeli, valahányszor a kislány belépett a nagymamája nappalijába. Az az öreg, fátyolos zafírkék pillantás Ruby számára életteli volt. Nem volt abban a tekintetben érzelem. Nem volt kíváncsiság. Nem volt benne szeretet. Inkább – éberség. Ahogy valaki egy prérifarkast figyel, ami betévedt a kertjébe.

Valami nincs rendben Rubyval.

Ruby akkor is tudta, hogy a nagymamának igaza van.

A bejárati ajtó nyílásának hangja visszahozta Ruby gondolatait a jelenbe.

Kivette a kanalat a kávéból, gyorsan kinyitotta a mosogatógépet, beledobta az evőeszköztartóba, majd becsukta, és éppen akkor fordult meg, amikor Chad és Lara belépett. Elmosolyodott.

– Sziasztok, milyen volt az estétek? – érdeklődött Ruby vidáman.

– Elképesztően unalmas. Rossz kaja, túl sok üres fecsegés. Ezek a gálák mind ugyanolyanok. De legalább jó ügyért volt – felelte Lara, miközben megkapaszkodott az ajtófélfában, és lerúgta a Jimmy Choo magas sarkúit.

Ruby egy pillanatra megcsodálta Lara ruháját. Fekete, szűk szabású, kiemelve mindent, amit csak lehetett.

– Hogy vannak a gyerekek? – kérdezte Chad, miközben leoldotta a csokornyakkendőjét, és kigombolta az ing felső gombját.

– Mélyen alszanak. Angyalkák. Csináltam egy kis kávét nektek. Ti aztán mindig percre pontosan jöttök – mondta Ruby, és Chad kezébe adta a csészét. – Lara, hozhatok neked egy esti italt?

– Csak vizet, köszönöm. Nem tudom, hogy Chad hogyan képes ilyenkor kávét inni, aztán úgy aludni, mint a bunda.

– Jó gének, gondolom – felelte Chad.

Ruby jeget vett a hűtő adagolójából, és tízdolláros izlandi vizet töltött Lara poharába.

– Na, ha ennyi volt, akkor én indulok is – mondta Ruby.

– A sofőrünk hazavisz – ajánlotta fel Lara.

– Nem, nem szükséges. Köszönöm, Lara. Szép este van. Csak tíz háztömb innen.

– Ruby, a környékeden… – kezdte Lara, de nem fejezte be. Azt akarta mondani, hogy Ruby veszélyes környéken lakik. De kegyetlen lett volna emlékeztetni rá, hogy Ruby már nem a Nyugati 74. utcában él. A Puller házaspár, ahogy Ruby minden ügyfele, tudta, hogy egykor itt lakott. Mielőtt valami rossz történt volna.

Mégis közülük valónak számított. Gazdag családból. Megbízható. Rendes.

– Ne aggódj. Minden rendben lesz. Holnap ráérek, ha szükségetek van rám. Imádom azt a két kis cukorborsót odafent. Aaaannyira édesek – mondta Ruby.

– Holnap nem kell, Chad elviszi őket a parkba. Csak írd meg, hogy mennyi volt ez az este, és átutalom – felelte Lara.

– Szuper, jó éjszakát nektek! Álmodjatok szépeket! – köszönt el Ruby.

Ahogy a nehéz mahagóniajtó becsukódott mögötte, Ruby arcáról eltűnt a vidám mosoly. Leugrált a lépcsőkön az utcára.

Chad holnap nem fogja elvinni a gyerekeket sehova.

Ruby elővette a telefonját, és megnyitotta a fotóit. Az összes ügyfele naptáráról készített képet. A legtöbben csak a hűtőre ragasztották, mások kis jegyzetfüzetben tartották az előszobában, megint mások a Google Home Hubra vagy Amazon Echóra szinkronizálták – így könnyű volt hozzáférni.

Holnap Lara tizenegyre megy a körmöshöz, majd együtt ebédel a barátnőivel.

Chad fél kilenctől fallabdázik Jeffel, aztán viszi el a gyerekeket.

A lassan ható hánytató, amit Ruby a kávéjába tett, pár óra múlva kikészíti Chadet. Ruby úgy számította, hogy Larától reggel kilenckor kap majd üzenetet, hogy Chad ágyban fekszik betegen, és megkérdezi, hogy el tudná-e vinni a gyerekeket.

Szombaton extra díjat számított fel, és szüksége volt a pénzre.

Ez a kis trükk csak egyszer-kétszer működhetett. Chad a gála ételeire fogja majd. Tavasszal Ruby egy teljes hónapig dolgozott minden szombaton úgy, hogy négy különböző család mindkét szülőjét adagolta. Az egyik gyerek iskolájában kitört Norovírus-járvány remek lehetőséget kínált.

Ott állt a járdán, és végignézett az utcát szegélyező házakon. Ismerte ezeket az embereket. Idejük nagy részét a házaikban töltötte, felügyelet nélkül. Tudta, mi van a fürdőszobai szekrényeikben, az alsóneműs fiókjaikban, ismerte az e-mail-fiókjuk jelszavát, az internetes keresési előzményeiket, a naptáraikat, és néhány esetben még az üzeneteiket is. Tudta a legbensőbb gondolataikat…

A titkaikat.

Ruby számára a tudás hatalom volt. Ezt is a nagymamájától tanulta. És mégis, mindazzal, amit a lakókról tudott, ez a tudás sem segített neki megoldani a legnagyobb problémát.

Ruby bajban volt. Hónapok óta gyötörte magát, ébren feküdt hajnali háromkor, tépelődött, megoldást keresett.

Sok ötlete volt. De egyik sem felelt meg a célnak. És minden egyes éjszaka, miközben kis szobájában járkált fel-alá, amikor képtelen volt elaludni, egyre jobban gyűlölte a Nyugati 74. utca lakóit. Mégis, a járkálás segített. Amikor aggódott, a mozgás mindig segített valamennyit. A fizikai erőfeszítés apró illúziót adott, mintha tényleg haladna valamerre.

Mély levegőt vett, beszívta a friss tavaszi eső illatát a manhattani éjszakában, és elindult hazafelé, gondolatait szabadjára engedve. Ahogy ment, fel-felpillantott a régi, barna homlokzatú házak ablakaira, és egyenként sorra vette az ügyfeleit.

Az utca házainak közel felében dolgozott. Akik még nem próbálták ki a szolgáltatásait, azoknak vagy bentlakó dadájuk volt, vagy takarítócéget hívtak. De előbb-utóbb ők is horogra akadnak. A szomszédok beszélnek egymással. Még egy privát WhatsApp-csoport is volt, amiben a legtöbb megbízója benne volt. Olyan sokszor ajánlották, hogy egy jóindulatú ügyfél felvette őt a csevegésbe.

Ruby annyiszor végigsétált már ezen az utcán, hogy nem is tudta számolni. Gyerekként otthon érezte magát itt. Ez az ő utcája volt, az ő ismerőseivel, még ha akkor nem is ismert mindenkit. De mégis ide tartozott. A régi, szép idők.

És ott voltak a rossz idők is. Ahogy az anyja mondta.

Rubyt egy este leültette az anyja, és elmondta, hogy változások jönnek. Mostantól gond lesz a pénzzel. Az apja hibázott. Rubynak, mint a legtöbb gazdag család gyerekének, korábban sosem kellett a pénzre gondolnia. Az mindig volt, mint ahogy a csapból folyt a víz, nem volt oka rá, hogy megkérdőjelezze. Az után a beszélgetés után, napokon és heteken át Ruby ugyanazon az utcán sétált, de más érzésekkel. Ugyanazokon az ablakokon nézett be, és azon tűnődött: miért lett az ő életük hirtelen ennyire más? Milyen érzés annyi pénzzel rendelkezni? Milyen lehet úgy élni, hogy az embernek soha nem kell pénz miatt aggódnia? Milyen érzés lehet szabadnak lenni?

Aznap este Ruby utcájának házai sötétbe borultak.

Csak négy házban égett a lámpa a szemközti oldalon.

Peter és Petra Schwartzman partit rendezett. Gyakran tartottak összejöveteleket, mindig csak a lakóknak, csak néha tettek kivételt egy-egy hírességgel. Ruby hallotta a kifinomult jazzt és a házból jövő tompa morajt: emberek ittak, beszélgettek, valószínűleg a befektetési céllal vásárolt házukról, az autóikról, a jachtjaikról és a kedvenc borvidékeikről. Ruby észrevette, hogy Schwartzmanék ajtaja résnyire nyitva állt. Egy keskeny fénysáv és a zene csorgott ki az utcára. Egy pillanatra Ruby arra vágyott, bárcsak odabent lehetne, és elvegyülhetne a szomszédok között. Elgondolkodott, mi történne, ha egyszerűen besétálna a nyitott ajtón. Hiszen szinte mindenkit ismert odabent.

De már nem tartozott közéjük. Nem igazán. Furcsa pillantásokat vetnének rá, kérdések hangzanának el. Schwartzmanék pedig a vendégek között járkálnának, és mindenkinek elmondanák, hogy Ruby Johnsont egészen biztosan nem hívták meg.

Aki számított az utcában, az minden bizonnyal ott volt. Pullerék nem mehettek, mert gálán voltak. A többi lakó, aki hiányzott, valószínűleg nem is kapott meghívót.

A Colchester családnál egy lámpa égett az egyik hálószobában, meleg vörös fényt vetve az ablakból. Amikor a szomszédok megtudták, hogy kampányadományt adtak egy elnöknek, aki ebben a városban népszerűtlen volt, egyszerűen megszakították velük a kapcsolatot. A mellettük lévő ház tágas nappaliját hideg kék fény árasztotta el: a padlófénnyel rendelkező hűtő és az alacsony LED-szalagok megvilágították a fekete konyhacsempéket. Az, hogy Satrianiék gazdagok voltak, nem járt együtt jó ízléssel – legalábbis a lakberendezésben nem. Nemkívánatos párnak számítottak. A vagyonukat matracok eladásából szerezték. Nem olyan fajta emberek voltak, akiket Schwartzmanék meghívtak volna a bulijaikra.

Talán volt még egy-két másik család, amelyik nem vett részt azon az estén a Schwartzman-partin. De az ő házaik is sötétbe burkolóztak.

Az utolsó megvilágított ház Margaret és Alan Blakemore-é volt. Már több mint harminc éve éltek az utcában. Az ötvenes éveikben járó, gyermektelen házaspár. Margaret húszéves modellkarriert mondhatott magáénak. Alannek nem kellett dolgoznia. Fiatalon a családi vagyonból élt, beutazta a világot. Akkor fedezte fel a fotózás iránti tehetségét, és eldöntötte, hogy ebből csinál karriert. A Vouge egyik fotózásán ismerte meg Maggst, ahogy a nő szerette magát hívatni. Amikor kiderült számára, hogy Alan milliárdos, a meglehetősen jellegtelen férfi hirtelen sokkal vonzóbbnak tűnt Maggs szemében. Házasságuk eleinte boldog volt, de Maggs hamarosan botrányos afférok sorába bonyolódott zenészekkel, színészekkel és modellekkel, és a pár eltávolodott egymástól. De Maggs mindig visszatért Alan pénzéhez.

Maggst nem hívták meg Schwartzmanék. Azok után a pletykák után biztosan nem. A nőt jó pár férfival hírbe hozták az utcából. Néhányuk házas volt. Maggs pedig szeretett flörtölni olyan férfiakkal, akiknek kilenc számjegyű számlaegyenlegük volt. Ezért a gazdag feleségek ki nem állhatták őt. Nem volt szívesen látott vendég az ilyen estélyeken. Talán azért, mert Maggs valamennyire kívülállónak számított az utca visszafogott lakói között, rokonszenvezett Rubyval. Miután Ruby kitakarította a házat, Maggs mindig leült vele kávézni, és kérdezgette az életéről. Pletykáltak. Apróság volt, de Ruby nagyon értékelte, és kedvelte is emiatt. A többi lakó számára Ruby láthatatlan volt. Maggs bőkezűen adott borravalót, de az ideje még többet ért. Bár mindig több férfival is viszonyt folytatott, Ruby úgy érezte, olyan magány kísérti a nőt, amit egyetlen affér sem tudott elűzni.

A szalonban most világított a csillár. Erős, vakító, fehér fény. Maggs utálta azt a csillárt. A nappalit inkább antik, színes üvegbúrás, rézlámpákkal világította meg, amelyeket Hongkongból hozatott. Külön figyelmeztette Rubyt, hogy nagyon óvatosan portalanítsa őket. Ruby úgy gondolta, biztosan Alan van még ébren, hiszen az ötvenes éveiben járó Maggs már a lágyabb fényeket szerette, bár továbbra is úgy viselkedett, mint a kifutó királynője.

Ruby tévedett.

Ahogy közelebb ért, az utca túloldalán látta, hogy Maggs áll az ablakban. Háttal volt neki, a tenyerét felfelé fordítva nyújtotta ki a karját. Ruby figyelte, ahogy Maggs megrázza festett gesztenyebarna haját, mintha nemet intene vagy könyörögne valakinek. Aztán meglátta, kihez beszél.

Nem Alan volt. Egy másik lakó. Ruby ismerte. Tudta a nevét.

A férfi fegyvert szegezett Maggsre. A nő hátrált.

Rubynak elakadt a lélegzete, és lebukott egy aranyozott felnis terepjáró motorházteteje mögé.

Hallotta a lövést, de csak alig. Valahogy tompán dördült. Maggs eltűnt a látóteréből – a golyó ereje a földre taszította.

A férfi lefelé irányította a fegyvert. Ruby onnan, az utca túloldaláról, a SUV mögül már nem látta Maggst, csak a férfi felsőtestét.

Még kétszer lőtt, aztán megfordult és kilépett Ruby látóteréből.

A Blakemore-ház ajtaja kivágódott, és a fekete ruhás férfi fegyverrel a kezében rohant le a lépcsőn az utcára. Ruby ismét lebukott, miközben a férfi jobbra-balra nézett. Aztán visszaindult arra, amerről Ruby jött. Egy pillanatra megállt, majd továbbrohant.

A nő továbbra is az autó mögött kuporgott, visszatartotta a lélegzetét, nehogy a fickó észrevegye.

A férfi végül visszafutott Schwartzmanék résnyire nyitott ajtajához.

Odabent valószínűleg mindenki túl részeg volt ahhoz, hogy észrevegye, ahogy eltűnt, majd visszatért.

Ruby érezte, ahogy a szíve a torkában dobog. Még mindig guggolva körbemászott a kocsi orrához, majd átkelt az utcán.

A férfi eltűnt. Az utca üres volt.

A lövések nem voltak túl hangosak. Biztos, hogy hangtompítót használt. De Ruby egyértelműen hallotta a pisztoly csattanását. Mint amikor fát hasogat az ember.

Felnézett a házra. A bejárati ajtó tárva-nyitva állt.

Gyorsan felszaladt a lépcsőn, belépett a hallba, és balra fordult a nappali felé.

Maggs holtan feküdt a földön. Véres volt az arca, és a vér tócsává állt össze a feje alatt. Ruby úgy érezte magát, mintha hullámvasúton ülne – a gyomrát felforgatta valami, ráadásul nehezen vette a levegőt.

Felismerte az érzést.

Nem félelem volt.

Nem is undor.

Nem sokk.

Hanem izgalom.

Ruby gyorsan, hangtalanul elhagyta a házat, és követte a gyilkos útját az utcán felfelé.

Emlékezett rá, hogy a férfi félúton megállt. De vajon miért?

Ruby észrevett egy szemeteszsákokból álló kupacot egy lámpaoszlopnál. Az egyik zsák oldala ki volt szakadva. Félrehúzta a nejlon szétnyílt szélét, és meglátta a mattfekete fegyvermarkolatot. A fegyver a zsákban hat órán belül egy kukásautóban kötött volna ki, és örökre eltűnik.

Kabátujját a kezére húzva Ruby benyúlt, kivette a fegyvert, majd a táskájába csúsztatta.

Az utcán senki más nem volt. Nem hallatszott sziréna. Nem jöttek mentők. Ruby végignézett a házak ablakain. Senki nem lesett ki.

Megfordult, elhaladt a Blakemore-ház előtt, és továbbment.

Nem hívta a rendőrséget. Csak végigsétált a tíz háztömbön, a meleg éjszakában, gondolataiban cikáztak a lehetőségek.

Ruby tudta, ki lőtte le Maggst.

A tudás hatalom. Szinte hallotta a nagymamája hangját, amint ezt mondja, a figyelő szemeivel, ahogy a trónjáról méregeti a fiatal Rubyt.

A nő fejében csak egyetlen kérdés maradt: mit kezdjen ezzel a hatalommal? Tudott titkot tartani, már megszokta. Évek óta a Nyugati 74. utca gazdag családjainak dolgozott, tudta, mit gondolnak, tudott a titkos viszonyaikról, ismerte a reményeiket és félelmeiket, no meg a bűneiket…

Gyűlölte őket. Gyűlölte az apákat, az anyákat, sőt néhány gyereket is.

Most itt volt a lehetőség.

Egy kiút abból a komoly problémából, ami hónapok óta gyötörte.

Esély egy új életre.

Míg a szörnyű helyzete miatt álmatlanul forgolódott, a döntései nem zavarták. Ruby bántott már embereket. Tudta, hogy még sokkal többnek kell ártania, mielőtt mindennek vége. Amit tennie kellett, azt félelem nélkül tette, könyörtelenül, anélkül, hogy egy pillanatig is aggódott volna azokért, akiket tönkre fog tenni.

Hirtelen ott volt a megoldás Ruby előtt. Pont ott, a táskájában. Még mindig meleg volt, miután három lövést adtak le belőle egy nőre, akit ő egész életében ismert.

Ruby nem érzett semmit Maggs iránt. Nem sajnálta. Ha érzett valamit, hát leginkább elégedettséget. Most már látott kiutat.

A Nyugati 74. utca másnap reggel arra ébred majd, hogy egyikük brutális gyilkosság áldozata lett.

De nem ez lesz az utolsó.

Mert Ruby Johnsonnak most már volt egy terve.

ELSŐ RÉSZ

1

EDDIE

Akárhogy csűrjük-csavarjuk, minden a pénzen múlik.

New York városa úgy rá van pörögve, mint egyetlen másik hely sem a világon. Minden a zöldhasúról szól. Arról, mennyit tudsz megkeresni. Hogyan tudsz megúszni dolgokat. Pénz beszél, kutya ugat. Minden így működik. És mindenki így működik.

Állandóan.

Mielőtt ügyvéd lettem, szélhámos voltam. Amikor bárokban, hotelekben, vállalkozásokban dolgoztam, és a kisebb svindlik célpontjait néztem ki, olyan férfiakat kerestem, akik gyorsan akartak pénzt szakítani, és akiket nem érdekelt, hogy közben kárt okoznak másoknak. Azokra mentem, akik egyszer rossz útra tértek, és sosem néztek vissza. Ügyvédként ugyanezeket az embereket kerestem.

Amint az ember rájön, hogy ebben a városban a készpénz a nyerő, minden sokkal könnyebb és tisztább lesz.

Az előttem lévő ügyet is ennek a városnak a szemüvegén keresztül kellett vizsgálni. Az ügyfelem, Jayden Carter, és a haverja, Smokehouse egy késő éjszaka kocsikáztak Bronxban Jayden vadonatúj Lexusával. Nem meglepő módon nem jutottak messzire, amikor meglátták a rendőrautó villogó piros-kék fényét a hátuk mögött. Egyetlen szirénaszó kellett csak, hogy Jayden lehúzódjon. A rendőrök azt mondták, hogy a Lexus hátulja koszos, a rendszám olvashatatlan. Jogos indok a megállításra. Jayden azonban aznap reggel mosta le a kocsit. Szerinte ez nettó hülyeség volt.

Ben Gray és Linton Coffee járőrök, akik már eleve morcosak voltak, amiért éjszakai műszakot kaptak, átkutatták az autót, és engedély nélküli fegyvert találtak benne. Jaydent letartóztatták, megvádolták, és bár hülyeség volt illegális fegyvert hordania magánál, még ha csak védelem céljából is, helyesen döntött.

Engem hívott.

Ez hat hete volt.

Jayden most mellettem ült a védelem asztalánál, vadonatúj sötétkék öltönyben, fehér ingben és kék nyakkendőben. Huszonhat éves. Egyedülálló. Saját vállalkozást vezetett – egy bútorboltot East Tremontban. Smokehouse, Jayden gyerekkori barátja, a hallgatóság soraiban ült az asszisztensem és titkárnőm, Denise mellett. A legjobb ruháját viselte: bő farmerdzsekit és hozzáillő buggyos farmert, fehér pólóval. Az igazi neve Philip Martin volt, de a Smokehouse becenevet használta a bimbózó hiphopkarrierje miatt. Mind Jayden, mind Smokehouse diplomás volt, olvasott, okos srácok. És mindketten helyesen cselekedtek a közúti ellenőrzésnél – engedelmeskedtek a rendőröknek, és az ügyvédjükre bízták a harcot.

Denise fekete nadrágkosztümben és fehér blúzban jött. Mindig elegánsan öltözött, ha a bíróságra kellett velem jönnie. Mindig profi, sokszor okosabb nálam és a legtöbb ügyvédnél.

– Mr. Flynn, van indítványa a bíróság számára? – kérdezte a bíró.

Őexcellenciája Leonard Hightower bíró a város egyik legjobbja volt. Nem volt zseni. Nem is volt különösebben briliáns elme. A tisztelet, amit New York védőügyvédei körében kivívott, két dologból fakadt.

Pontosan értelmezte a törvényt.

És nem volt elfogult az ügyész javára.

Nem nagy elvárás egy bírótól, de az, hogy Hightower teljesítette ezeket az alapkövetelményeket, a város bíróinak élvonalába emelte.

– Van indítványom, bíró úr – mondtam, és felálltam.

Ekkor a kerületi ügyészhelyettes, Thomas Baker, felállt az asztalától, és odajött hozzám.

– Egy pillanatra még szükségünk van, bíró úr – mondta.

Baker fiatal, ambiciózus ügyészhelyettes volt, három éve dolgozott a hivatalban, és már ezer ítélet volt a neve mellett. Friss arc, acélkék szemek, és természetesen magasabb pozícióra ácsingózott.

Nem akarta, hogy ez az ügy bíróság elé kerüljön. Nem akarta, hogy benyújtsam ezt az indítványt. Baker egyezségre akart jutni.

– Utolsó esély, Flynn – súgta. – Kétszáz dollár bírság, két év felfüggesztett, börtönbüntetés nélkül.

Az engedély nélküli fegyvertartás bűncselekménynek számít New Yorkban. Ha Jaydent elítélik, börtönbe kerül. Ez jó ajánlat volt. A legutóbbi ajánlat, amit Bakertől kaptam, ötszáz dollár bírság, kilencven nap börtön és két év felfüggesztett volt – ez most a legjobb javaslat volt, amit valaha kaptam ügyésztől.

Egy kis bírság. Nincs börtön. Két év felfüggesztett.

Nem teljes felmentés, de majdnem olyan jó.

Bakernek két rendőre is várta a tanúpadon, hogy eskü alatt vallják: a rendszám sáros volt, a betűk elmosódtak. Ha bizonyítják, hogy a megállítás jogos volt, Jayden mehet a börtönbe.

Egyszerű a képlet. Két veterán rendőr szava Jayden és Smokehouse szava ellen, akik azt állítják, a rendszámtábla tiszta volt. Nem kellett jogi szakértőnek lenni, hogy tudjam, ez hogyan játszódik majd le.

Az egyetlen problémát az ajánlat jelentette.

Baker nem egyszerűen belement, hogy az ügy peren kívül rendeződjön. Kifejezetten akarta, hogy megegyezéssel végződjön.

Ez tette gyanússá már az elején. És amikor megkaptam Jayden minden papírját – a letartóztatási jegyzőkönyvet és minden ezzel kapcsolatos dokumentumot – beigazolódott a gyanúm.

Ennyi elég volt.

– Hé, haver – mondta Jayden. – Ez nem is rossz üzlet. Nincs börtön?

– A maga döntése – feleltem. Ránéztem Bakerre. Épp az első tanújával beszélt. Ben Gray rendőrrel. Csakhogy most már nem járőr volt. A három csík az egyenruhája ujján azt jelentette, hogy az eset után előléptették.

Ez döntötte el a kérdést.

– Ha rám hallgat, harcolunk. Ezzel az ajánlattal nem megy börtönbe, de papíron bűnöző lesz. Az rengeteg szart hoz magával. Soha többé nem birtokolhat legálisan fegyvert, nem kap hitelt, jelzálogot, elbukja a jogosítványát, és ez még csak a kezdet.

Jayden bólintott.

– Értem, haver, de ez a fehér bíró soha nem fog hinni nekem, hogy tiszta volt a rendszám. Hiszen két fehér zsaru állítja, hogy koszos volt.

– Igaza van – mondtam.

– Tessék?

– Igaza van. Nem fog hinni magának két rendőrrel szemben.

– Akkor miért harcolunk?

– Mert nem magát szólítom majd tanúnak, hogy valljon arról, tiszta volt-e a rendszámtábla. Az egyik rendőrt fogjuk erre rábírni.

Jayden úgy nézett rám, mintha azt mondtam volna, egy centért megvettem a Brooklyn hidat.

Megkértem, hogy bízzon bennem. Bólintott.

– Mr. Baker, Mr. Flynn – szólalt meg a bíró. – Készen állnak?

– Igen, bíró úr. Mr. Baker beidézi Ben Gray közrendőrt, hogy a vita egyetlen pontjáról vallomást tegyen. Kérdéseim lesznek hozzá.

– Folytassák – mondta Hightower bíró.

A magas rendőr előrelépett az új, őrmesteri csíkokkal, letette az esküt, leült, és gyors, tiszta válaszokat adott Baker kérdéseire. Éjszakai szolgálatban voltak, láttak egy Lexust sáros rendszámmal, ami ellehetetlenítette a rendszám elolvasását. Megállították, elmagyarázták a vezetőnek, hogy miért állították meg. Elkérték a jogosítványt és a forgalmit, majd ellenőrizték őket.

– Gray őrmester, amikor az autó megállt, volt bármi gyanús Mr. Carterben vagy az autójában? – kérdezte Baker.

– Igen, marihuána szagát éreztem. Erős szag jött a kocsiból. Bár személyes használatra legális, úgy sejtettem, ilyen erős szag mellett nagyobb mennyiséget is tarthatott a kocsiban, ami már elég ahhoz, hogy terjesztésről legyen szó.

A marihuána legalizálása óta a rendőrök, ha okot keresnek egy jármű átkutatására, két dolgot mondanak: vagy azt, hogy fegyvert láttak a hátsó ülésen, vagy azt, hogy elképesztően erős fűszagot éreztek a kocsiból. Mondanom sem kell, Jayden autójában nem volt semmi drog. Nem számított, hogy nem is találtak füvet – mert fegyvert viszont igen.

– Értem. És miután megalapozott gyanúja támadt, átkutatta a járművet?

– Mindketten átkutattuk. A kesztyűtartóban rábukkantam a pisztolyra. Mr. Carternek nincs fegyverviselési engedélye, ezért felolvastam neki a jogait, majd letartóztattam. Jelentettem az őrizetbevételt, és intézkedtem, hogy egy tréler elszállítsa a vádlott autóját.

– Köszönöm, Gray őrmester. Mr. Flynnnek lesz néhány kérdése.

Tucatnyi kérdést tehettem volna fel azonnal. De az igazság az, hogy ekkor már pontosan tudtam, mi történt.

Gray és Coffee rasszista indíttatásból állították meg Jaydent. Ennyi az egész. Amikor megállították a kocsit, a rendszámon nem volt sár, de miközben Gray Jaydennel beszélt, a társa bőven kenhetett rá koszt és sarat. Fűszag nem volt. Csak okot kerestek, hogy letartóztathassák. Ha nem találnak fegyvert, gyanítottam, hogy erőszakhoz folyamodtak volna, azt mondták volna, Jayden ellenállt, és letartóztatják hivatalos személy elleni erőszakért.

A járőrök megélhetése és előmenetele az elfogások számán múlik. A statisztikáknak pörögniük kell. Ami egy sima rasszista igazoltatásként indult, hamar pénzkereseti lehetőséggé vált. Öt trélercégnek van szerződése a várossal. Ha egy sofőrt őrizetbe vesznek, a kocsija nem maradhat az utcán – el kell szállítani. A rendőrautó fedélzeti számítógépe tartalmaz egy randomizálót: beírják, hogy kocsit kell vontatni, és a program véletlenszerűen kiválaszt egy céget az ötből. Elvileg azt kell hívniuk. De néhány rendőr elfelejti megnyomni a gombot – vagy egyszerűen figyelmen kívül hagyja az eredményt. Inkább felhívják a „saját emberüket” a trélercégnél, aki ötven dollárt csúsztat vissza nekik a fuvarért. Általában olyan cég, amelyiknek a telephelye New York kijjebb eső részein van: Long Islanden, Jamaicában vagy Bed Stuy-ban, így többet számolhatnak fel a plusz kilométereket, és általában tovább is ott tartják az autót, mert a tulajdonos nehezen jut ki oda.

Pénz beszél, kutya ugat.

Még a rangjelzések esetében is.

Azokat a rendőröket, akik ellen vizsgálat folyik vagy sok lakossági panasz érkezik, ritkán rúgják ki – inkább előléptetik. A rendőri vezetés és a szakszervezet nem akar bírósági ügyeket, eredményes panaszokat – mert utálják, ha egy rendőrt kirúgnak. Rossz fényt vet a testületre. Ezért könnyebb a problémás rendőröket leszedni az utcáról, és egy őrmesteri asztal mögé ültetni. Egy erkölcstelen rendőr nagyobb eséllyel kap előléptetést fizetésemeléssel és nyugdíjkiegészítéssel, mint hogy kirúgják.

Gray őrmestert erről nem fogom kérdezni. Sem a panaszokról, sem az előléptetéséről.

Az illegális igazoltatásra és az elszállításra fogok koncentrálni.

Semmi bizonyítékom nem volt Gray bűncselekményeire, azon kívül, hogy előléptették, és hogy első ránézésre is egy betonbiztos ügy volt az ügyészség számára. De Baker nem akart bíróságra menni. Inkább odaadná a veséjét is, csak elérje, hogy egyezség legyen.

Gondoltam, sejti, hogy tudom, mi történt valójában.

És azt is tudták, hogy nagyon jó okom lehetett arra, hogy eldobjam életem legjobb vádalkuját. Baker gyanította, hogy olyan bizonyítékom van, ami lesöpri őket.

Felálltam, levettem egy dossziét az asztalról, előhúztam belőle egy vaskos iratköteget. Úgy száz oldal, összetűzve. Átlapoztam, az ujjammal végigfutottam egy soron, majd rámosolyogtam Gray őrmesterre.

– Őrmester, ha egy igazoltatásból letartóztatás lesz, és a járművet el kell szállítani, mi a hivatalos protokoll?

– Biztosítjuk a járművet, elindítjuk a randomizálót a kocsiban, és felhívjuk a képernyőn megjelenő céget. Aztán átadom nekik a járművet.

Denise felé biccentettem. Ő felállt, és kiment a tárgyalóteremből. Megtehettem volna ezt korábban is, de azt akartam, hogy Gray lássa a jelzést, és hogy Denise kimegy.

– Tehát a cég, amelyik elviszi a járművet, mindig véletlenszerűen van kiválasztva?

– Nem feltétlenül. Nekünk kötelességünk a gyanúsítottat a lehető leghamarabb a központi fogdába kísérni. Ha épp arra megy egy üres tréler, leinthetjük.

– Ez gyakran előfordul?

– Néha.

Ekkor kinyílt az ajtó, és Denise négy férfit vezetett be. Ketten szürke, koszos és olajfoltos kezeslábasban voltak, ketten kékben, de azok is hasonló állapotúak. Mind a négyen bakancsot viseltek, kezük olajos volt, és negyven-ötven körüliek voltak. De az overalljukon lévő jellegzetes egyéni logó és az egyikük fején díszelgő baseballsapkán lévő azonos logó pontosan megmutatta, honnan jöttek – a város által engedélyezett négy másik vontatócég alkalmazottai voltak.

– Van valahol nyoma a randomizáló eredményeinek?

– Mr. Flynn, mennyire kapcsolódik ez az ügyfeléhez? – kérdezte a bíró. Hightower figyelt, de szerette a gyors tárgyalásokat.

– Ha megenged még néhány kérdést, bizonyítani tudom, hogy lényeges.

– Rendben, de gyorsan térjen a lényegre – utasított.

– Őrmester, tehát vannak feljegyzések a randomizáló eredményeiről?

Gray összeszorított szájjal mosolygott, ujjait összekulcsolta, majd így szólt:

– Nincs nyoma a randomizáló eredményeinek.

– De a letartóztatási jegyzőkönyvek megvannak – mondtam, és felemeltem a vaskos iratcsomót. Aztán a másik kezemmel felkaptam egy másik paksamétát, azt is a magasba tartottam: – És a város által engedélyezett másik négy trélercég elszállítási jegyzőkönyvei is itt vannak. Mi történne, ha összevetnénk ezeket, Gray őrmester?

Nem bírtam ki, hogy ne pillantsak hátra. Az egyik kezeslábasos férfi mosolygott és bólintott. Mind a négyen úgy fixírozták Grayt, mintha egy szaftos steak lenne, amit mindjárt felfalnak.

– Nem tudom, mire gondol – felelte Gray, miközben a szeme ide-oda járt az iratköteg és a tréleresek között. Megigazította magát a székén, és a szemei egyre nagyobbra nyíltak, ahogy hagytam ránehezedni a csendet és a saját szorongását.

– Arra gondolok, hogy vajon mekkora az esélye annak, hogy a randomizáló mindig ugyanazt a céget dobja ki minden egyes letartóztatásánál?

Gray arca elsápadt. Aztán elzöldült, mintha hányni készülne.

– Mielőtt részletesen belemennénk ezekbe az iratokba, még egyszer, utoljára kérdezem, őrmester: lehetséges, hogy az ügyfelem rendszáma kicsit koszos volt, de a számjegyek nem voltak teljesen eltakarva?

Hallottam, ahogy a fenyőből készül pad recseg, amikor mind a négy kezeslábasos férfi előrehajol a padon. Tekintetük Grayre szegeződött.

Verejték jelent meg a homlokán. Rágta a száját, majd nyelt, ivott egy korty vizet. Most kiutat kínáltam neki. Egy kis megaláztatást el kellene viselnie ugyan, ha rálép erre az útra, de az is sokkal jobb, mint egy újabb belső vizsgálat.

– Ahogy most jobban végiggondolom – köhécselt, kihúzta magát a székben –, most, hogy volt időm alaposan átgondolni, talán nem emlékszem száz százalékig pontosan arra a rendszámra.

– Tessék? – kérdezte Hightower bíró. – Beszéljen egyértelműen, őrmester. Eltakarta a sár a vádlott rendszámát vagy sem?

– Már nem vagyok biztos benne – rázta a fejét Gray.

Hightower bíró hátradőlt a székében, rám nézett.

– Mr. Flynn úr, fogalmam sincs, mi történt itt, de az őrmester épp most erősítette meg, hogy az ügyfelét jogtalanul állították meg. Ez azt jelenti, hogy a jármű átkutatása is jogellenes volt, és minden bizonyíték kizárásra kerül. Az ügyet ejtem – mondta a bíró, majd felállt és elhagyta a tárgyalótermet.

Mire Gray őrmester felpattant, az ügyész már dühösen begyömöszölte az iratait a műbőr táskájába, és kiviharzott a teremből. Gray bizonytalanul állt a lábán. Odament a társához, sutyorogtak, majd követték az ügyészt.

Jayden átölelt. Éreztem, hogy remegett.

– Puszta szerencse volt – mondtam. – Tudom, hogy önvédelmi céllal tartott magánál fegyvert, de ennek vége. Higgye el, így sokkal nagyobb biztonságban van.

– Tudom. Sajnálom, Eddie. Köszönök mindent.

Megöleltük egymást, aztán Jayden és Smokehouse kiléptek a hátsó ajtón.

A folyosón találkoztam Denise-szel és a négy vontatósunkkal.

– Szép munka – mondtam, és mindegyiküknek adtam száz dollárt.

– Megtarthatjuk a kezeslábast? – kérdezte Bugs.

Bugs az egyik szürke overallt viselte. Denise előre megmondta, hogy nem varr olyan jól, mint régen, a logó is ferdén állt, és fekete cérnaszálak lógtak belőle.

– Tartsátok meg a munkaruhát és a bakancsot. Csak ne adjátok ki magatokat vontatósnak. És vegyétek le a jelvényeket!

Bugs, Karl, Johnny és Little Sacks letépték a jelvényeket a kezeslábasokról, amiket a múlt héten vettem az eBayen. Bugsot évekkel korábban képviseltem betöréses ügyben. Ez volt a temérdek ballépéseinek egyike. Megígérte, ha kap még egy esélyt, megváltozik. Felmentettem, nem fogadtam el tőle pénzt, és barátok lettünk. Segítettem neki és a haverjainak, amikor tudtam. Többnyire a Bowery Missionben lógtak Tribecában, egy hajléktalanszállón, ami lassan az otthonukká vált.

– Ha kértek ebédet, a Lexi’s Deliben a 10. utcán mindig ehettek az én kontómra, ha hozzáíratjátok a számlámhoz.

– Lehet, hogy ma megengedünk magunknak egy sajtos szendvicset, ha nem baj.

– Amit csak akartok.

Bármelyik városban kemény dolog hajléktalannak lenni. New Yorkban maga a pokol. De Bugs büszke volt. Hiába mondtam neki, hogy minden nap ehetnek abban a kifőzdében a számlára, csak nagy ritkán mentek oda. Nem akartak visszaélni az ajánlattal – bármilyen szerény is volt.

– Köszi, srácok. Nélkületek nem ment volna – mondta Denise.

Néztük, ahogy zsebre teszik a pénzt, és ruganyos léptekkel távoznak.

– Pocsék varrónő vagy – jegyeztem meg.

– Pedig a főztömet még nem is kóstoltad – vágott vissza Denise.

– Addig jó. Múlt hónapban hoztál egy kis maradék vagdaltat. Emlékszel?

– Nem sikerült épp a legjobban.

– Dehogyis. Nagyszerű volt! Azóta is azzal támasztjuk ki az irodai raktár ajtaját.

Denise felnevetett, a karomba bokszolt. Elindultunk kifelé Bugs után.

– Meg akartam kérdezni, honnan szerezted meg Gray őrmester letartóztatási és vontatási adatait – érdeklődött.

Kinyitottam a táskám, elővettem a két iratcsomót.

Mindkettőt a magasba tartottam, majd egy kukába dobtam, miközben elsétáltunk mellette.

– Két fénymásolt tévéműsorújság decemberből.

Ebben a pillanatban Denise megtorpant, és benyúlt a kabátjába.

Csengett a telefonja. Az enyém még mindig ki volt kapcsolva.

Felvette, hallgatott, letette, majd így szólt:

– Kate azonnal visszahív az irodába. Fogott egy nagyhalat.

A nagyhal a jogban egy olyan kliens, akinek nagyon mély a zsebe.

– Mihez kellünk? Válás?

Denise megrázta a fejét:

– Gyilkosság.

{1} fordította: Etédi Péter (Mario Puzo: A család)