1. fejezet

Nora legjobb barátnője rendelkezett egész Svédország legrosszabb pókerarcával. Ezért aztán Nora komolyan aggódni kezdett, amikor látta, hogy Bea rezzenéstelen arccal, ártatlan szemekkel bámul rá, nem pislog zavartan, és a szája sarka sem remeg, bár Nora kétkedve fogadta, amit épp az imént állított.

– Így van, esküszöm! – bizonygatta Bea őszinte pillantással.

– De… na, várjunk csak! – Nora beletörölte lisztes kezét egy piros kockás konyharuhába, és mély levegőt vett. – Idejön egy komplett tévéstáb? Az ÉN pékségembe? – Nem hitt a fülének. Kételkedve vizslatta barátnőjét, de be kellett látnia, hogy nem egy nagyon rossz, nagyon kegyetlen tréfáról van szó.

Bea arca elkomorodott, nekitámaszkodott a háta mögött álló konyhapultnak, csípőre tette a kezét, és mélyen Nora szemébe nézett.

– Tudod, hogy a Nymansnak szüksége van valami újra, valami gyökeres változásra. Hogy ki tudj mászni ebből a… ebből – hadonászott Bea fél kézzel maga előtt, hogy nyomatékot adjon a szavainak. – És most találkozni akarnak veled, hogy megbeszéljétek a részleteket.

Bea úgy vonogatta a vállát, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy a barátnője tudta nélkül jelentkezett Nora nevében egy országos, az interneten világszerte követhető tévéműsorba.

Nora már látatlanban is utálta a Kigyúrjuk! című tévéműsort. Az előzetes alapján egy mogorva sztárpék utazgatott körbe az országban, hogy felturbózzon szebb napokat látott pékségeket és cukrászdákat. De Nora péksége, a Nymans – Västervik legrégebbi és leghíresebb vendéglátóhelye – nem szorult felturbózásra. Az ő üzlete egy klasszikus. Egy mérföldkő. Egy intézmény. Túl jó egy idióta valóságshow-hoz.

– Fel sem foghatom, mit kezdene ez a Henrik Eklund a Nymansszal. A vendégeink úgy szeretnek minket, ahogy vagyunk, és mellesleg én is. Szerintem minden jó úgy, ahogy van. Azóta változatlan itt minden, hogy a nagyi átvette a helyet, és ez így is marad – nézett Nora komoran, jelentőségteljesen Beára.

– De a nagymamád a hatvanas években vette át ezt a helyet! Nem lehet, hogy ráférne egy kis változás?

Nora megrázta a fejét, még ha ez a gondolat neki is megfordult már néhányszor a fejében. A vendégek lassacskán elpártoltak tőlük, neki viszont se ideje, se pénze nem volt egy rendes felújításra.

– Anya és apa tatarozták a cukrászdát a kilencvenes években, és tudod, hogy egyes törzsvendégek hogy megsértődtek.

Bea felsóhajtott.

– Csak arra gondoltam, hogy jól jönne egy kis modernizálás, nem is beszélve a reklámról, amit a Kigyúrjuk karácsonyi adásában való szereplés jelenthetne – tette a kezét Nora karjára a barátnője. – Talán felvehetnél még valakit, teljes munkaidőben. Halálra dolgozod magad! Teljesen egyedül viszed ezt a helyet, már sok éve. Senki más nem boldogulna vele. De te vajon meddig bírod még?

– Tudod, mennyire utálom az ilyen tévéműsorokat! Egy fővárosi celebpék, aki megveti a vidékieket, szerinted mit tud az ilyen arról, hogyan kell vezetni egy pékséget?

Nora sarkon fordult, odamasírozott a hatalmas pulthoz, és felemelt egy tepsi gyönyörűen megkelt kenyeret. Odalépett az óriási sütőhöz, amit nemrég vásárolt. A beruházás kis híján csődbe vitte az egész vállalkozást. De egy új sütőre mindenképpen szükség volt, a régi azóta szolgált, hogy… igen, mióta a szülei felújították a helyet a kilencvenes években. A soron következő nagy dobás a szellőzőrendszer lesz. Ahhoz évtizedek óta nem nyúltak, amit a legjobban azon lehetett észrevenni, hogy ha sokáig ment a sütő, olyan fullasztó hőség volt odabent, hogy csak nyitott ablakokkal lehetett elviselni.

– Láttál akár csak egyetlen részt is belőle? – kérdezte Bea.

Nora kinyitotta a sütő ajtaját, és betolta a tepsit. Nem szólt semmit, csak a műsorelőzetesekre gondolt, amiket más filmek reklámszüneteiben látott. Azokban a szerencsétlen résztvevőkből teljesen hülyét csinált a híres sztárpék, Henrik Eklund. Egyenesen közröhej tárgyává tette őket.

– A karácsonyi különkiadást majdnem egymillióan nézik – folytatta Bea, de Nora csak hallgatott. – Láttad, mekkorát nőtt a forgalma a többi pékségnek? A karácsonyi különkiadás pedig mindig a legnépszerűbb epizód!

Bea a nyomában toporgott, ahogy Nora a készre sült zsemlékkel szöszmötölt, amelyek még a tepsiken várakoztak, a pult túlsó végén. Nora elővett egy kenyérvágó kést, és néhány húzással megélezte a köszörűkövön. Ínycsiklandó hangja volt, ahogy a kés belevágott az első zsemle ropogós héjába.

Nora tudta, hogy Bea jót akar, imádott péksége a csőd szélén egyensúlyozott, de azért az, hogy a nevében jelentkezett a Kigyúrjukba, túlment minden határon. Bea mindenki másnál jobban ismerte, és pontosan tudnia kellett, hogy Nora soha nem hallgatna mások kéretlen tanácsaira, és sosem engedné, hogy valaki más mondja meg, hogyan vezesse az üzletet.

Bea odaállt mellé, és nekidőlt a pultnak.

– Nem mondhatsz nemet a találkozóra.

– Tudom, hogy ez egy jó lehetőség lenne, mégis nemet fogok mondani.

Nora odalépett a hűtőhöz. Kinyitotta, fél lábbal tartotta az ajtót, míg lehajolt, és elővett egy csomag vajat és egy adag előre szeletelt sajtot. Visszament a pulthoz, közben kerített valahonnan egy vajazókést.

– Úgy értem, nehéz lesz lemondani, mert ma van.

– Ma?

Bea erőltetetten vigyorgott.

– Igen, ma jönnek Västervikbe, az utolsó pillanatig vártam vele, hogy elmondjam.

– Lemondom.

– De ma van a megbeszélésed a bankban is – szúrta közbe Bea.

– És? – pillantott fel Nora a barátnőjére.

– És? Nem azt mondtad, hogy kimerítetted a folyószámlahiteled keretét? Szerintem a bankban ezt akarják majd megbeszélni veled.

– Akkor majd elmondom, hogy mi van, hogy nagyon nehéz volt az ősz. Megnyílt egy új Espresso House, az is elszipkázza a vevőket, aztán ott van az a flancos pékség, akik tavaly nyitottak. De megvannak a törzsvendégeim és egy hűséges vevőkör.

– Nem csak az ősz volt nehéz, Nora. Az utóbbi évtized második fele már nehéz volt.

Bea sajtszeleteket rakott a megvajazott zsemlékre, mielőtt Nora rátette az uborkát, két karikát mindegyik fél zsemlére. Aztán összepárosította a zsemléket a tetejükkel, Bea pedig elrendezte őket a pult feletti polcon sorakozó műanyag tálcákon.

– Legalább találkozz a produkciós irodával – unszolta Bea. – Nem is biztos, hogy kiválasztják a Nymans-t, de legalább megpróbáltad.

Nora egy szót sem szólt.

– Nora, drágám! Ez lehet a megmentőd. A pékség megmentője.

Bea megölelte barátnőjét.

– Majd hívj fel a megbeszélés után. Most mennem kell, tíz perc múlva az őrsön kell lennem, de átküldöm a levelet a találkozóról. Tizenegykor jönnek.

Nora visszatartott egy aggodalmas sóhajt, nehezen viselte, hogy a legjobb barátnője rendőr, és a munkájában folyamatosan az életét kockáztatja. Szó nélkül belemarkolt a liszteszacskóba, és beszórta a munkaasztalt. Bea átölelte a vállát, aztán barátnője léptei elhaltak a pékműhely hátsó ajtajának irányában, majd hallatszott, ahogy becsapódik az ajtó.

Nora újra odament a hűtőhöz, és kivett egy darabot a hidegben kelt kenyértésztából, amelyet a százéves kovásszal készített, amit az édesanyja, nagyanyja és dédnagyanyja ápolt és gondozott sok-sok éven át. A pékség egyik büszkesége. Visszament a munkapulthoz, és lecsapta a tésztát az asztalra, csak úgy kavargott a liszt a levegőben. Végighúzta lisztes kezét a haján, és rátámaszkodott a pultra. Felpillantott az órára. Öt perc múlva öt óra. Ideje kinyitnia.

Dolgozott nála egy pék teljes munkaidőben, de ma volt Renée szabadnapja, ami azt jelentette, hogy Nora már hajnali négykor a boltban volt, ötig hátul a pékségben dolgozott, akkor kinyitott. Aztán megpróbálta kisütni a kenyérféleségeket, és előkészíteni a napot, mialatt kiszolgálta az érkező vevőket, egészen nyolcig, amikor megérkezett az egyik srác, aki kisegített a pultban. Aztán a tortákkal és süteményekkel folytatta délig. Megebédelt. Háromkor leváltotta a kisegítő munkaerőt, akinek lejárt a munkaideje, és zárásig tartotta a frontot. Ez az időbeosztás teljesen tarthatatlan volt, erre már maga is rájött. A pultba két ember kellene, és még egy teljes munkaidőben dolgozó pék ahhoz, hogy továbbra is olyan hosszan tarthasson nyitva, ahogy szeretne, és közben a sütemények és kenyerek minősége se csökkenjen.

Nem volt ez mindig így. Csak néhány évvel ezelőtt volt kénytelen csökkenteni a munkaerő létszámát, azóta kellett ennyit robotolnia. És ugyan mi haszna, gondolta néha, amikor a vevők egy része így is, úgy is elpártolt tőle.

Nemsokára érkeznek az építőmunkások reggelizni. Fogta a zsemlés tálcát, és kisietett a kávézó részbe. Kinyitotta a kasszát, elfordította a kulcsot a zárban, és kitette az ajtó elé a palatáblát. Kávé és sajtos zsemle, 25 korona. Ugyanaz a szöveg a nagyi ideje óta. Mindig is ennyibe került, erre Nora nagyon büszke volt. Odakint még sötét volt, a kora téli hidegben párás volt a levegő. Megborzongott. Az égből apró, jégkristályszerű hópelyhek szállingóztak, és megtelepedtek a nő fedetlen karján.

Nora visszabaktatott a pékműhelybe, és folytatta a kovászos kenyér dagasztását. Onnan hallja, ha jön egy vevő, mert csilingel az ajtócsengő. A tészta beleragadt a sokat látott gyúróasztal repedéseibe. Három cipóvá formálta a masszát, kivette a sütőből a kisült kenyereket, és betolta az újabb tepsit. Közben az járt a fejében, amit Bea mondott. Tényleg ez lenne az egyetlen esélye? Muszáj áruba bocsátania magát, hogy a nézők a legjobb adásidőben rajta szórakozzanak, ahhoz, hogy megmentse a pékséget? Abban igaza van Beának, hogy ezt így már nem bírja sokáig.

A köténye zsebéből előhúzta a mobilját. Rákeresett a Kigyúrjuk adásaira – iszonyú ciki műsorcím egyébként! Az epizódokat mindig ősszel sugározták, az idei évadnak épp most ment le az utolsó adása, és mindegyik részben követhették a nézők, ahogy Henrik felturbóz egy pékséget vagy cukrászdát. Nora üzlete egyébként egy kicsit mindkettő volt, hiszen a különféle kenyerek és péksütemények mellett számos tortát és aprósüteményt is árusított. A tévések minden évben csináltak egy karácsonyi különkiadást, amiben négy adáson keresztül mutatták be, hogy Henrik karácsony előtt hogyan alakít át egy üzletet.

Kiválasztott egy adást, ami azzal kezdődött, hogy Henrik Eklund összeráncolt szemöldökkel leckéztette egy pékség tulajdonosát, hogy hogyan kell eldönteni, hogy eléggé megkelt, és kellően rugalmas-e a kenyértészta. Mintha legalábbis egy pék ezt nem tudná magától! De az adásban szereplő szerencsétlen pék csupán enyhén felhúzott szemöldökkel bólogatott, mintha ilyesmiről még soha életében nem hallott volna. Persze az egész megrendezett volt, arra Nora is rájött. És pontosan ez volt az, amit nem akart: hülyét csinálni magából a tévében. Vagy egyáltalán benne lenni a tévében.

Rákeresett a Kigyúrjuk – karácsonyi különkiadásra, de ehelyett az Eklundék karácsonya ugrott elő. A karácsonyi műsor, amit Henrik Eklund családjával forgatnak. Az ismert gourmet-família Henrik apjával, Hasse Eklunddel az élen együtt karácsonyozik az impozáns, század eleji villájukban, amely valószínűleg többe került, mint amit a Nymans cukrászda összesen hozott, mióta Nora nagyanyja bevásárolta magát az üzletbe. A nézők figyelemmel kísérhették az Eklund család karácsonyi készülődését. Henrik, az apja meg az öccse fűszeres kenyeret és sáfrányos kalácskákat sütöttek, mialatt régi anekdotákat meséltek.

– Tésztadagasztás közben tudok a legjobban beszélgetni – jelentette ki Henrik, miközben egy aranysárga sáfrányos tésztát gyúrogatott maga előtt a konyhapulton. Aztán szaloncukrot készített, a mostohaanyja, Anita megsütötte a karácsonyi sonkát, mialatt gyerekek – Nora tippje szerint unokaöccsök és húgok – nyargalásztak fel s alá a házban. Az előzetes egyik jelenetében Anita és Henrik tréfásan összezördültek egy flaska rubinvörös bor mellett azzal kapcsolatosan, hogyan kell megsütni a sonkát. Két kacagó kisgyerek viharzott be a konyhába, Henrik elkapta az egyik szöszke fiúcskát, megölelgette, és felborzolta a haját. Előkerült Henrik húga, aki mosolyogva vette át tőle a kipirult arcú gyereket, majd valamennyien összegyűltek a kandalló előtt, ami mellett karácsonyi édességektől roskadozó tálalóasztal állt. Az ablakfülkében méretes karácsonyfa pompázott, alatta halmokban álltak az ajándékok, a piros gömbdíszeken megcsillant a kandallótűz és a fenyőfára tekert égősor fénye.

Nora szíve összeszorult. Imádta a karácsonyt, mindig is ez volt a kedvenc ünnepe. Neki és a családjának megvoltak a maguk hagyományai, de most már csak Nora élt közülük. Bár az ünnepi időszakban mindig erősebben érezte a magányt, az elmúlt években ugyanúgy ünnepelt, mint amikor a szülei még éltek. Ki hinné, hogy már nyolc éve, hogy az édesanyja elment, alig egy évvel azután, hogy beteg lett. És az édesapja már tizenhét éve nincs vele. Időtlen idők óta.

Amikor már azt hitte, vége az előzetesnek, még jött egy szemmel láthatóan nem előre megrendezett jelenet, amelyben a család megosztozott egy doboz Aladdin bonbonválogatáson, és mindenki szívből kacagott, amikor Henrik mostohaanyja azt mondta, hogy az alsó sorból is szabad választani. Az irigység újabb hulláma öntötte el Nora szívét. Ennek a Henriknek tényleg mindene megvan. Mindene a világon. Karrier, egy bűbájos, nagy család. Siker. És nincsenek anyagi gondjai.

Megnyitotta az e-mailt, amit Bea küldött. Úgy tűnt, a gyártásvezetőtől érkezett a levél. Közelebbről is meg akarták nézni a pékséget, és megbeszélni néhány gyakorlati részletet. Nora Henrikkel is találkozni fog. A gyártásvezető nem győzte hangsúlyozni, mennyire fontos Henriknek, hogy személyesen találkozzon azokkal, akikkel dolgozni fog. A valódi mondandója az volt, hogy micsoda fantasztikus ember ez a sztárpék, hogy hajlandó személyesen találkozni olyan közönséges földi halandókkal, akik még nem is szerepeltek a tévében.

A csengő csilingelése szakította félbe a gondolatait, és letette a telefont, hogy fogadja a nap első vevőjét – Ingemar Larssont, hóna alatt egy összehajtogatott Dagens Nyheterrel. Ingemar törzsvendég volt, még a nagyi idejéből, évek óta rokkantnyugdíjas.

– ’Reggelt! Kávét és sajtos zsemlét kérek.

– Korán kelt ma, Ingemar.

– Igen, már négykor felriadtam, és nem tudtam visszaaludni.

Nora tányérra rakott egy friss sajtos zsemlét dupla adag vajjal, amit kifejezetten Ingemarnak készített.

Az öregúr elővette a pénztárcáját, és belekukkantott a papírpénzes rekeszbe.

– Sajnálom – mondta. – Lehet hitelbe?

– Hát persze.

Nora hozzáírta a huszonöt koronát a többihez a füzetben, Ingemar neve alá. Hálás volt az Ingemar-féle törzsvendégekért, de tudta, hogy a túléléshez több olyan vevőre lenne szüksége, akik drágább dolgokat vásárolnak, tortákat, süteményeket és nagyobb kenyérféléket. Az érettségi bankettekre és születésnapi bulikra manapság egyre többen a szupermarketek élelmiszerosztályán vették a tortákat és szendvicseket, pedig a szülei idejében ez még fontos bevételi forrása volt a pékségnek. Akkoriban magától értetődő volt, hogy a családok a Nymansnál ünnepeltek, és itt vásárolták a tortákat és a kenyeret. Lassú volt a változás, és Nora kezdetben azt hitte, hogy az egésznek a kávéházi kultúra általános hanyatlása az oka, de az emberek többet kávéztak, mint valaha. Csak éppen más kávézókban.

Két építőmunkás lépett az üzlethelyiségbe, és rendeltek egy-egy sajtos zsemlét kávéval. Amikor letelepedtek a tálcáikkal, valaki halkan kopogott a bejárati ajtó üvegén. Nora odapillantott.

Jonathan volt a zöldség nagykerből. Vagy más néven a Zöldséges Srác, ahogy Nora barátnői emlegették. Odabiccentett a fiúnak, és hátrament a pékműhelybe, hogy kinyissa neki az ajtót.

Útközben beslisszolt a mosdóba, és egy pillantást vetett magára a tükörben. Megigazította lófarokba fogott haját, és megcsipdeste az arcát, hogy egy kis színt kapjon. Miért nem sminkelte ki magát reggel? Még ha nem is érdekli a srác, attól még nem kell bányarémnek kinéznie. Ezután folytatta útját a hátsó bejárathoz.

Jonathannak és az apjának zöldség-nagykereskedése volt, felváltva szállították ki az árut, így Nora nem számított rá, hogy ma találkozik a sráccal, mert legutóbb is ő jött. Lehet, hogy az ő kedvéért szállít újra ő? Már eltelt néhány hónap azóta, hogy egyik este együtt mentek haza a Harrysból. A srác küldött neki pár üzenetet, de Nora mindig kitérően válaszolt.

Kinyitotta a hátsó ajtót, rámosolygott a fiúra, és ketten együtt becipelték a holmit – paradicsommal, salátával, uborkával és paprikával teli ládákat, valamint műanyag rekeszeket tejjel, élesztővel, vajjal, tejszínnel és szeletelt sajttal. Nora a hosszú munkapultra tette a rekeszeket és a zöldségesládákat.

– Köszi – mondta, ahogy átvette az utolsó rekeszt, amiben tejfölös dobozok és ivójoghurtos palackok sorakoztak, de Jonathan nem mozdult. Zavartan toporgott, és úgy festett, mint aki mondani szeretne valamit. Csak meg ne kérdezze, hogy nem randiznak-e újra, az nem igazán Nora műfaja. Mármint kétszer randizni ugyanazzal a sráccal.

Épp elbúcsúzott volna, hogy pontot tegyen a dolog végére, amikor a fiú megköszörülte a torkát.

– Khm, szóval én intézem a cég pénzügyeit, és csak szeretnélek emlékeztetni, hogy a legutóbbi két számla még nincs kifizetve.

Nora nem szólt semmit, érezte, hogy az arcába fut a vér.

A fiú újra krákogott.

– Ööö… khm… elvileg kellett kapnod egy fizetési emlékeztetőt.

– Igen? – Nora néhány másodpercig habozott. – Ez furcsa. Elnézést kérek, utánanézek, és természetesen azonnal intézkedem.

A fiú kurtán biccentett, mielőtt kihátrált az ajtón.

– Figyelj, ha esetleg valamikor szeretnél újra találkozni…

– Akkor majd mindenképpen hívlak – csukta rá az ajtót Nora. Te jó isten, esze ágában sem volt randizni a sráccal.

Kivette a telefont a köténye zsebéből, és visszaszaladt az üzletbe. Nincs új vevő. Bejelentkezett a bankba. Teljesen biztos volt benne, hogy kifizette a számlákat.

A bankszámlája egyenlege mínusz tizenhárom korona volt. A számlák megérkeztek, de elutasították őket.

Ebben a pillanatban csilingelve jelezte a telefonja, hogy üzenete érkezett Beától.

Ahogy erre jártam, láttam a Zöldséges Srácot kiszállítani az Espresso House-ba – írta a barátnője. – Nálad is járt?

Bizony! És emlékeztetett, hogy el vagyok maradva a számlákkal. Úgy látszik, nem ment át a pénz – válaszolta Nora. Micsoda mázli, hogy az utóbbi időben nem randiztam vele, olyan lenne, mintha eladnám magam: egy este két láda uborkáért és egy rekesz tejért!

Hahaha, nagyon vicces – válaszolta Bea.

Én viszont legszívesebben sírva fakadnék – írta vissza Nora, és tényleg a torkát kaparta a sírás.

A Kigyúrjuk megmenthet – hangsúlyozta Bea.

Nora nagyot sóhajtott. Az, hogy nem tudja kifizetni a beszállítóit, már komoly dolog. Nagyon komoly. Valamit tennie kell, ebben Beának kétségtelenül igaza van.

Kinyomta a banki alkalmazást, és belépett a böngészőbe, ahol még mindig Henrik Eklund képe látszott a Kigyúrjuk előzetesének végén. Arcán a szokásos önelégült, gúnyos vigyor ült.

2. fejezet

Henrik Eklund a faházak közül kiálló cégér felé irányozta lépteit, a táblán a Nymans név állt cirkalmas, világító vörös betűkkel a pékségek szokásos jelképe, egy perec fölött. Képtelen volt kiverni a fejéből az apja üzenetét, amit épp most olvasott. Minden évben egy héttel azután vették fel az Eklundék karácsonyát, hogy elkészült a Kigyúrjuk karácsonyi különkiadása, hogy minden passzoljon. De valamilyen oknál fogva az apja meggyőzte a műsorgyártó céget, hogy tegyék korábbra a felvételt, úgyhogy az most ütközött a karácsonyi különkiadás felvételeivel. Az apja pontosan tudta, mi a Kigyúrjuk menetrendje, Henrik minden évben ugyanakkor forgatta a karácsonyi műsort, de úgy tűnik, az apjának akadt valami projektje, ami abszolút nem tűr halasztást.

Biztos valami zöldfülű újonc csinálta a gyártás ütemezését, és nem vette észre, hogy Henrik műsorai így ütköznek. Talán meg lehet oldani valahogy, de a tévécsatornánál biztosan nem fognak örülni. A TV24 és a műsor új executive producere, Don egy harmincas fickó, aki egy másik tévécsatornának csinált egy túlhype-olt valóságshow-t, amelyben sportos szinglik elutaztak egy karibi szigetre, ahol napközben versenyeztek, esténként meg randiztak egymással. A producer már eddig is stresszelt a szoros menetrend miatt, amint azt már egy hónapokkal ezelőtti munkaebéden elmondta Henriknek. Don, akit valójában Robertnek hívnak, de valamilyen oknál fogva mindenki Donként ismerte, ráadásul hangsúlyozta, mennyire fontosak a karácsonyi kiadás nézettségi adatai, és hogy kissé más nézőpontból kell kiindulniuk, hogy több legyen a műsorban a „reality”. Azaz szükségük lesz minden percnyi forgatási időre, amit csak szerezni tudnak. Valódi érzelmek, azok kellenek. A korábbi producer mindig azt hajtogatta, hogy a Kigyúrjuk márpedig nem valóságshow, Don viszont panaszkodott, hogy nem történik semmi érdekes a műsorban. A nézettségi adatok, amennyire Henrik tudta, még így is jók voltak. De a nézőszám mostanában mindennél fontosabb volt, a nagy streamingszolgáltatók megjelenésével még keményebb lett a verseny, és a TV24-nek állítólag nehéz év volt a háta mögött.

De remélhetőleg ez a munka könnyű lesz, talán, ha egy kicsit hatékonyabban dolgoznak, gond nélkül jut ideje az Eklundék karácsonyára is.

Henrik belépett az üzlet ajtaján, és mellbe vágta a svéd pékségek szokásos illata: fahéjas csiga, kávé és frissen sült kenyér.

Västervik legrégebbi péksége pontosan olyan volt, amilyenre számított. Terrakotta színű kerámiapadló, piszkossárga árnyalatú tapéta, melyet évtizedek óta nem festettek át, magas üvegpultok rozsdamentes acél polcokkal, amelyek roskadoztak a klasszikus sütemények alatt. Volt itt minden, fahéjas csiga, vaníliás táska, kekszek, sokféle torta és aprósütemény. Egyszerű sajtos zsemle uborkával, néhány sajtos és sonkás bagett, és a szokásos műanyag rekeszek tésztasalátával. Látszott, hogy a péksüteményeket gondos kezek készítették, és a kopottas berendezés ellenére is érezhető volt a hely régi dicső napjainak lehelete, valaha drága lehetett a felszerelés. A Kigyúrjuk kizárólag olyan pékségekkel és cukrászdákkal dolgozott, amelyekben volt potenciál, és ez a hely teljesen megfelelt a követelményeknek: most döcögősen megy a bolt, de van múltja. Az sem hátrány, hogy Västervikben van, tudta, hogy a csatorna meseszép téli látképekkel akarja feldobni a műsort. Sok hó errefelé persze nem várható, de a mélykék, téli tenger, a kopár sziklák és a magányos mólók mellett ringatózó halászbárkák megteszik. Ráadásul van a városban egy egész jó szálloda. Henrik már számtalan középszerű hotelben vendégeskedett szerte az országban, és most alig várta, hogy itt egy kicsit nagyobb kényelemben legyen.

Elnaz, az adás producere az egyik asztal mellett ült, vele szemben egy nő, feltehetőleg a pékség tulajdonosa. A nő felpillantott, de nem mosolyodott el, a felismerés semmi jelét nem mutatta – az ilyen reakció nem volt éppen mindennapos. A műsor résztvevői általában kedves emberek voltak, sőt, ha Henrik őszinte akart lenni, egy részük kifejezetten a rajongója volt, de ez a nő összehúzott szemmel bámult rá, olyan tekintettel, ami minden volt, csak nem szívélyes. Az eladó, egy fiatal srác, hatalmas, sötét hajkoronája alól kikandikáló élénk, barna szemekkel, figyelmesen nézett rá, és vidáman üdvözölte. Henrik visszaköszönt, aztán megindult Elnaz és a mogorva nő felé.

Amikor közelebb ért az asztalhoz, a nő gyors pillantást vetett rá. Éppenséggel nem tett ragyogó első benyomást Henrikre. Pedig erre igazán ügyelhetne. Másfelől egy mogorva pékségtulajdonos, egy harmincas nő lehet, hogy jól veszi ki magát a tévében. Legalább nem az a cuki, odaadó, kedves kisvárosi lány, akire a nézők többsége számít. Valószínűleg a műsor a javára válik. Nyilvánvalóan a többiekhez is elért Don üzenete, mert az új szezon megbeszélései során már folyton a „több reality” szlogent emlegették. És Henrik már a legelső pillantás után ösztönösen érezte, hogy ezzel a nővel ütközőpályán vannak, amit a tévécsatorna imádni fog.

Henrik kezdetben nem volt hajlandó felvenni azt a goromba stílust, ami sok szakácsra és tévés személyiségre jellemző volt. A dühödt ordibálás igazából csak azoknak állt jól, akik keményebb dolgokkal foglalkoztak, hússal, fűrésszel vagy fejszével. Amikor arról volt szó, hogy valakit meg kell tanítani, hogyan nyomja a citromkrém tetejére óvatosan a tojáshabot, a dühös stílus sehogyan sem passzolt, olyan volt, mintha jéghideg tojásfehérjével és szobahőmérsékletű vajjal próbálna valaki vajas tortakrémet készíteni. De aztán valahogy mégis átcsúszott a durvább stílusba, és úgy tűnt, a nézőknek bejön a kontraszt a keménység és a sok édes, habos finomság között. Azért próbált hiteles maradni, és inkább egyenesen, mint bunkó módon fogalmazott. Mindig őszinte volt, bár ahogy a nővére, aki egyben az ügynöke is volt, egyszer megfogalmazta: erre senki sem kérte. És az is igaz, hogy egy kis fanyar iróniáért sem kellett a szomszédba mennie.

Az apja szemében nagyképű volt, az ő hitvallása szerint az a fő, hogy az ember szimpatikus legyen a kamera előtt, és szeresse a közönség. És ez az apja esetében működött is. Egész Svédország imádta Hasse Eklundöt, a kedves cukrászt, aki mindig mosolyog, és fantasztikus süteményeket süt. A hetvenes években lett népszerű, mint a családi vállalkozás reklámarca, és nem sokkal később saját tévéműsort kapott, amelyben klasszikus svéd kenyereket és süteményeket sütött meg, és igazi híresség lett belőle.

Henrik közelebb lépett Elnazhoz és a pékség tulajdonosnőjéhez.

– Helló – intett a kezével köszönésképpen. A tulaj kurtán biccentett. Elnaz hátrafordult, elmosolyodott, és felállt. A nő csak ekkor kászálódott fel. Bő fazonú farmernadrág volt rajta, egyenes vonalú, szürke pólója felett pecsétes konyhai kötény, lábán egy pár viseltes Nike sportcipő. Világosszőke haja a feje tetején lófarokba volt fogva.

– Tökéletes az időzítés, mi pont végeztünk – köszöntötte Elnaz.

Henrik odanyújtotta a kezét a nőnek.

– Henrik Eklund.

Válaszul csak egy kényszeredett mosolyt kapott. A nő ezután előrenyújtotta a kezét, és megrázta a férfiét.

– Nora Jansson – mondta.

Elnaz érdeklődve járatta közöttük a tekintetét.

– Nekem mennem kell, felderítjük a lehetséges forgatási helyszíneket, ti csak ismerkedjetek.

Majd odafordult a nőhöz:

– Veled akkor még később találkozunk.

Magára húzta méretes pufidzsekijét, és ormótlan Dr. Martens bakancsában kimasírozott az utcára.

Nora, a tulajdonosnő biccentett.

– Ott van kávé, ha kérsz.

Mialatt beszélt, elnézett a kávéfőzők felé, amelyek egy kerekes állvány mellett álltak, és Henriknek beletelt néhány másodpercébe, mire rájött, hogy ezt neki mondta.

– Hozzám beszélsz?

– Igen – felelte a nő égre emelt tekintettel. – Kérsz valamit enni? – tárta szét a kezét, és még egy mosolyt is kipréselt magából.

– Egy fahéjas csiga jó lesz.

Henrik mindig ugyanezt választotta, amikor a Kigyúrjuk felvételei előtt ellátogatott a kiválasztott üzletekbe. A klasszikus péksütemény sokat elmondott a hely lelkéről. Egyrészt a fahéjas csiga az ő családi vállalkozásuk büszkesége volt. Egykor a fahéjas csiga tette ismertté a Péksüti nevű családi cégüket, a Henrik nagyapja által kitalált recept szerint megsütve. Másrészt a fahéjas csiga minden pékség és cukrászda kínálatában szerepelt, még ha pénznek és ötleteknek híján voltak is, egy jó fahéjas csigát mindenki meg tudott sütni.

Nora biccentett, és ránézett az eladó srácra.

– Hassan, lennél szíves kiszolgálni a vendégünket egy fahéjas csigával?

– Persze! – Hassan vidáman mosolygott, megragadta az ezüst fogócsipeszt, a fehér szórócukor-szemcsék halkan zizegve záporoztak az üvegpultra, ahogy kivett egy fahéjas csigát.

– Egyébként milyen kávéd van? – kérdezte Henrik a nőt.

– Főzött hosszúkávé és latte. De a cappuccino is megoldható – felelte Nora.

– Úgy értem, milyen fajtákból főzöd a kávét?

– Közepes pörkölésű Gevaliából, de az utca túloldalán, az Espresso House-ban van egy csomó fajta, „golden estate fantastic” meg „very good arabica” meg „limited edition extended wholesome dark brew”, talán még „royal luxury brilliant brazilian chestnut deluxe” is, ha szerencséd van, szóval, ha nagyobb választék kell, csak át kell ugrani hozzájuk.

Henrik szótlanul bámulta a nőt, lenyelte a nyelvére toluló ironikus kérdést, hogy vajon viccesnek tartja-e magát, aztán nagyot sóhajtva feltápászkodott, odament a kávéfőzőhöz, elvette azt a kannát, amelyikben a legtöbb kávé volt, fogott egyet a mellette tornyosuló kék kerámiabögrék közül, és színültig töltötte.

Visszament az asztalhoz, és ebben a pillanatban Hassan már le is tette elé a tányért, rajta az aranybarna fahéjas csigával, aminek a tetején még így is jócskán maradt szórócukor. Henrik leült, megfújta a kávét, majd belekortyolt, a bögrét kissé érdesnek érezte. Fel volt készülve a csersav ismerős, fanyar ízére, de a kávé váratlanul telt ízű és selymes volt.

– Finom – mondta Norára pillantva.

– Mintha meg lennél lepve. Sokan alábecsülik a közepes pörkölésű kávét.

– Meglepően sok helyen adnak rossz kávét.

A férfi beleharapott a fahéjas csigába. Egészen kiváló. A vajas töltelék az alján karamellizálódott, a tésztája omlós volt, de nem túl tömény. Sokan túlságosan tömörre sütik a fahéjas csigát, pedig az ember nem úgy akarja érezni magát, mintha bevágott volna egy hatalmas, zsíros szendvicset, rajta egy halom feltéttel. Mondjuk kicsinek éppen nem kicsi.

– A csiga is finom – nézett a nőre Henrik. – De szerintem csökkentsd a méretét.

A nő sértődötten meredt rá. Aztán a feje fölött elnézve körbevizslatott a helyiségben, még a nyakát is nyújtogatta.

A férfi kérdőn nézett rá.

– Csak keresem, hol a forgatócsoport – mondta Nora a vállát vonogatva. – Nem is tudtam, hogy már elkezdődött a forgatás.

Henrik szótlanul nézte, nem hatott rá az irónia.

– Úgy értem, jössz itt nekem egy halom megjegyzéssel meg jó tanáccsal, amit egyáltalán nem kértem.

– Nem tudom, Elnaz említette-e, de holnap idejön néhány ember, akik egy kis kutatást végeznek, végigkóstolják az összes termékedet, hogy találjanak olyasmit, amire észrevételt tehetek. Erről szól a műsor, hogy javaslatokat teszek bizonyos változtatásokra, úgyhogy jobb, ha hozzászoksz, hogy a péksüteményeidet kritizálom.

– Hmm... nos, az a helyzet, hogy a vevőim szeretik a nagy fahéjas csigákat.

– Mostanában a kisebb péksüti a divat, az emberek már unják a muffint meg a lapostányér méretű péksüteményeket, az már közönséges. A Péksütiben például csökkentettük a fahéjas csiga méretét, mert a vevőink panaszkodtak, hogy túl nagyok.

– De, gondolom, ugyanannyiért adjátok őket.

Te jó ég, a forgatás ezzel a nővel nem lesz egyszerű.

– Én mindenesetre nem így dolgozom – mondta Nora összefont karral.

– Értem, és akkor hogyan dolgozol? Ha jól értem, nem megy túl jól az üzlet, úgyhogy valamivel biztosan baj van.

– Az utóbbi években kissé nehezebben mentek a dolgok, de majd minden rendbe jön. Nincs szükségem a segítségetekre.

Henrik letette a kezéből a csigát, és farkasszemet nézett a nővel.

– Akkor minek jelentkeztél a műsorba, ha ilyen jól elboldogulsz magad is?

A nő elhallgatott, kibámult az ablakon, át az utcára, aztán Henrikre pillantott.

– Nem tűröm, hogy hülyét csinálj belőlem! Lehet, hogy más szereplőknél ez működik, de én nem tudom elfogadni.

A férfi fürkésző tekintetet vetett rá.

– Megkérdezhetem, hogy részt akarsz te egyáltalán venni a műsorban?

A nő bosszankodva, sőt egyenesen ellenségesen bámult rá, aztán kissé megenyhült. Felsóhajtott.

– Ha őszinte akarok lenni, nem akarok. Egyáltalán ki akar részt venni a műsorotokban?

– Elég sokan, ami azt illeti, százával jelentkeznek az emberek, és a karácsonyi különkiadás különösen népszerű.

Nora csendben nézte a férfit.

– Egyszerűen csak nem szeretném, hogy az egész ország előtt hülyét csináljanak belőlem. – Felsóhajtott. – És egyébként a barátnőm jelentkezett a nevemben a műsorba, de… – újra nagyot sóhajtott –, a reklám, amit ez jelentene a pékségnek, kétségkívül lehetőséget teremtene, hogy rendbe hozzak egy-két dolgot.

Henrik bólintott.

– Nagyra becsülöm az őszinteségedet. De ha nem akarsz részt venni a műsorban, van sok más jelentkező. – Még egyet kortyolt a kávéból. – Nincs rá időm, hogy szebb napokat látott pékeket győzködjek, hogy ugyan, legyenek szívesek szerepelni a műsorban, egyszerűen felhívjuk a soron következő jelentkezőt – tette le a bögrét az asztalra, a szükségesnél kissé erőteljesebben.

Nora döbbenten állt, még a szája is tátva maradt.

– Majd szólj a projektvezetőnek, ha eldöntötted, mit akarsz, azzal mindenkinek időt spórolsz.

Becsomagolta a fahéjas tekercs maradékát egy tiszta papírszalvétába, és kezében a süteménnyel távozott.

3. fejezet

1945

A vonat nagyokat fújtatva, meg-megrándulva futott be az állomásra. A vagonok még egy utolsót rázkódtak, mielőtt a szerelvény teljesen megállt, és Tuula egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát, de gyorsan felegyenesedett, és erősen megfogta mindkét gyermeke kezét, nehogy elessenek. Kinyíltak az ajtók, ők pedig hagyták, hogy előbb a többi utas szálljon le, bár a gyerekekkel már az előző megálló óta készenlétben álltak az ajtónál toporogva, annyira izgultak, hogy jó helyen szálljanak le. Mindkét karjában egy-egy gyerekkel óvatosan lelépett a meredek lépcsőn a peronra, majd visszamászott a kocsiba, megragadta a koffer fülét, és leemelte a vonatról. Még ha nem is volt sok csomagjuk, a bőrönd nehéz volt. Benne volt minden tulajdonuk. Elfért egyetlen bőröndben. Az asszony nagyot sóhajtott, kiszellőztette a tüdejét a vonat állott levegője után. A fékek égett szaga érződött, és por szállt a levegőben.

A mellettük lévő kocsiból úgy tíz kisgyerek szállt le. Az egyik fiú, nem tűnt idősebbnek Matiasnál, megiramodott a peron széle mentén. Egy nő, tarkóján takaros konttyal, feltehetőleg egy gyermekotthon nevelőnője, utánaszaladt. A gyerek az anyukája után kiáltozott. Tuula szíve megsajdult, mintha szét akarna szakadni. Ösztönösen szorosabban fogta Matias és Ritva apró kezecskéit, és nézte, ahogy a nő elkapja a kisfiút.

– Au – szisszent fel Ritva végül, mire Tuula engedett a szorításból.

Annyi mindent elveszített. A férjét, az otthonát. A hazáját. De ott voltak neki a gyerekek, és ő nekik. Együtt voltak. Azzal vigasztalta magát, hogy a most már takaros kettős sorban a peronon álló gyerekek bizonyára majd szintén újra találkoznak a szüleikkel, amint vége ennek a szörnyű háborúnak.

Továbbmentek a váróterembe. A szagok az otthonukra emlékeztették Tuulát – ételszag a közelben lévő restiből, a kinti út porszaga és a kőpadlóra rákövült piszok. Közben viszont minden olyan más volt. Más hirdetőtáblák, más szavak, körülötte mindenki egy másik nyelvet beszélt, más dallammal, melyből egy másfajta háttérzaj kerekedett.

Keresztülballagtak a várótermen, a kifőzde illatát itt erősebben lehetett érezni, talán krumpli sült csülökkel? Megkordult a gyomra. A menekülttáborban, ahová először érkeztek, kaptak meleg ételt, de nem ilyen finomat. Nem olyasmit, amihez otthon hozzászoktak, nem rendes ételt, sült húst hagymamártással és krumplival, főtt kolbászt káposztafőzelékkel, vagy húsgolyót, amit az utóbbi időben már reszelt sárgarépával javított fel otthon, mielőtt elmenekültek. Bár ahogy elhúzódott a háború, egyre kisebbek lettek a fejadagok, otthon valamennyire mégis elboldogultak, hála a saját konyhakertjüknek és a közelben fekvő gazdaságoknak.

Végigmentek a kövezett padlón, lépteik visszhangozva verődtek vissza a boltíves mennyezetről, és kiléptek a pályaudvarról. Odakint a járdán, a tavaszi napsütésben Aino várt rájuk. Tuula térde megrogyott a megkönnyebbüléstől, ahogy megpillantotta a borzas, szőke üstököt és az ismerős alakot, amely annyi emléket ébresztett fel benne, de mélyet lélegzett, összeszedte magát, és a következő pillanatban Aino már észre is vette őket. A barátságos, szürke szemek felvillantak, a nő odasietett hozzájuk, és megölelte Tuulát.

– Ejha, de megnőttetek! – mosolygott a gyerekekre Aino, megsimogatta az arcukat, de aztán nem bírta ki, és megölelgette őket.

– Téged azóta nem láttalak, hogy kisbaba voltál – borzolta meg Matias haját.

Ainónak és Heikkinek nem volt saját gyerekük, és amíg Rovaniemiben laktak, segítettek Tuulának. Amikor Ritva született, Aino felbecsülhetetlen segítség volt, mert Tuula édesanyja több mérföldre lakott, a nővére pedig el volt foglalva a saját családjával. Rettenetesen hiányzott a barátnője, amikor Aino és Heikki elköltöztek Svédországba. Ez közvetlenül azután történt, hogy imádott Juhanija elment a háborúba. Matias épp akkor született, Ritva pedig kétéves volt. Tuula egyedül maradt két gyerekkel, se a szülei nem voltak a közelben, se Aino, de azzal vigasztalta magát, hogy legalább Juhanit hamarosan visszakapja, és akkor nem lesz annyira egyedül. Ez még azelőtt volt, hogy tudta volna, megözvegyült. Valamiért ezzel a lehetőséggel soha nem számolt, hiába tudta, hogy sorra özvegyülnek meg az asszonyok, ahogy halad előre a háború. De soha nem gondolta volna, hogy egyszer ő is közöttük lesz. Túlságosan valószerűtlennek tűnt. Túl szomorúnak.

Aino felemelte Tuula bőröndjét.

– Nem, Aino, tedd csak le, ne te vidd. Majd én – tiltakozott Tuula.

– Szó sem lehet róla, már eleget cipelted ezen a hosszú úton. Te csak fogd a gyerekek kezét. Majd én viszem.

Aino szorosan megfogta a bőrönd fülét, és odafordult Tuulához.

– Jól utaztatok?

– Igen.

Tuula tudta, hogy Aino a menekülttáborból idáig tartó utazásra gondol, mégis eszébe villantak annak a zűrzavaros órának az emlékei, ami azután következett, hogy megtudták, evakuálják őket Finnországból. Ahogy összekapkodta azt a néhány értéktárgyukat, amit magukkal vihettek, amikor elhagyták az otthonukat. Hátrahagytak egy egész életet.

– Nincs messze a lakás – magyarázta Aino. – És jó híreim vannak, már holnap kezdhetsz a pékségben.

– Tényleg? – mosolygott hálásan Tuula. Alig maradt valami pénze, muszáj volt minél hamarabb elkezdenie dolgozni. Ainóra sandított. – És a gyerekek?

– Ritvát várja az iskola, Matiast az óvoda, holnap már mehetnek is.

Bár az utóbbi időszak pokolian nehéz volt, Tuula lelkében most először felcsillant a remény. Már rég volt ilyen virágos jókedve. Mióta Juhani meghalt, minden koromsötét volt.

Ráfordultak a falu főutcájára. Alacsony, vakolt kőépületek, vörösre festett faházak és egy élelmiszerbolt mellett haladtak el. Odaértek egy kávézóhoz, amelynek apró teraszán több jókedvű társaság is üldögélt, előttük az asztalon kávé, tálcán teasütemény. Tuula magán érezte a tekintetüket. Mindenki őket bámulta.

– Mocskos finnek – sziszegte oda nekik egy férfi, aki elbiciklizett mellettük.

Tuula összerezzent, és látta, hogy Aino felszegett állal lépdel tovább, még ki is húzta magát. Úgy tűnt, ügyet sem vet a férfira, aki szúrós izzadságszagot hagyott maga után.

– Nem mindenki olyan befogadó itt – jegyezte meg Aino, majd befordult egy kisebb utcába. – A legjobb nem is törődni velük.

Tuula válaszul biccentett.

Néhány gyerek labdát rugdosott egy ház oldalának, és Matiasnak majd kiguvadt a szeme, úgy bámulta őket.

Aino megállt egy faházak közé eszkábált deszkapalánk előtt, amin egy ajtó nyílt. Az ajtó ferdén lógott a zsanérjain, és egy futórózsa kapaszkodott a palánk tetején. Elhúzta a fehérre festett faajtón a reteszt, kinyitotta, és beléptek egy kis belső udvarra, amelynek a közepén egy hatalmas tölgyfa pompázott, a koronája beárnyékolta a sárgára festett házikót.

– Odaát, az udvari házban fogtok lakni. Mi alattatok lakunk egy emelettel. Jól jöhet, ha segítségre van szükséged a gyerekekkel, vagy ilyesmi.

Aino mosolyogva pillantott a gyerekekre.

Átszelték a murvával felszórt udvart, kinyitották a ház nehéz fakapuját, és felmentek a nyikorgó lépcsőn. Aino megmutatta, hol laknak ők Heikkivel.

– Heikki a bányában dolgozik – mondta, hangjában érezhető büszkeséggel. Aino és Heikki mindig rendesen dolgoztak. Ahogy a legtöbben, akiket Tuula otthon ismert. Ezért kellemetlen meglepetésként érte, amikor Svédországba megérkezve észrevette, hogy a svédekben milyen kép él a finnekről: hogy csak vedelnek meg balhéznak.

Felmentek a kis lakásba, és beléptek az ajtón. Alig fértek be mind a négyen az apró előszobába. Tuula követte Ainót a konyhába.

– Az árnyékszék odalent van az udvaron, elfelejtettem megmutatni. De van folyóvíz, és áram is – sorolta Aino.

A szoba egyik hosszanti fala mentén egy tekintélyes méretű tűzhely állt, a sarokban egy vaskályha, azzal majd olcsóbb lesz fűteni, mint elektromos árammal, amikor beáll a hideg.

Tuula körülnézett a szobában. A világoskék tapéta felhólyagzott, az ablakkeretekről lepattogzott a festék, az üveget pedig mintha az első háború óta nem pucolták volna meg. De otthon volt. Itt biztonságban lesznek, legalábbis amíg Svédországba is el nem ér a háború.

– És az ott a hálószoba – biccentett Aino a szomszédos szoba felé, aztán odafordult a fiatalasszonyhoz. – Hagylak nyugodtan kicsomagolni – mondta, és kihátrált a szobából.

– Köszönöm a segítséget, Aino. Mindent köszönök! – mondta Tuula, utolérte az idősebb asszonyt, és mindkét kezét megragadta.

– Ez csak természetes. Mire valók a régi barátok, nem igaz? Később majd gyertek le vacsorázni, hatkor tálalok.

Tuula megrázta a fejét.

– Ez már igazán túlzás.

– Dehogyis! Csomagoljatok ki, rendezkedjetek be, pár óra múlva találkozunk.

Amikor Aino otthagyta őket, Tuula kicsomagolta azt a kevés holmit, amit magukkal hoztak. A gyerekek ruháit a kopott komódba rakta, ami a hálószoba egyik falánál állt. A gyerekeknek odaadta a játékaikat, azt a néhányat, amit nagy sietve összekapkodott, mielőtt el kellett hagyniuk a házat Rovaniemiben. Matias egyből fogta a focilabdáját, és elindult, hogy megkeresse az utcán játszó gyerekeket.

– Az utára nem mehetsz ki, de az udvarra lemehetsz.

Matias csalódottan bólogatott. Tuula igazából egyáltalán nem akarta kiengedni a lakásból. Legszívesebben itt tartotta volna őket a közelében, de amennyire lehet, muszáj normális életet élniük, és a konyhaablakból lelátott a belső udvarra, úgyhogy a kisfiú szem előtt lesz.

Keservesen sóhajtva nézett körül. Belehasított a tágas régi házuk hiánya, amit ott kellett hagyniuk, a konyhakerttel és a virágaival együtt. És a réttel, ami közvetlenül az ablakuk alatt kezdődött. De még így is szerencsések. Saját lakása van és holnaptól munkája is. Sokaknak, akikkel a menekülttáborban találkozott, még ennyi sem jutott, szóval őt egyáltalán nem kell sajnálni.

Mialatt Matias kiment a lakásból, Tuula kicsomagolta a saját ruháit, legvégül pedig a gyapjúnadrágba és pulóverbe rejtett kis csomagot, törékeny kincsét, a kovászt rejtő befőttesüveget. Az üveget kitette a konyhapultra.

Muszáj valamivel megetetnie a kovászt, a kevéske svéd koronáját, amije van, lisztre kell költenie. A kovászt még az édesanyjától örökölte. Nagyon régóta megvan, ez volt a legelső dolog, amit a bőröndbe pakolt, amikor menekülniük kellett. Vigyázva lecsavarta az üveg fedelét, és mélyen beszívta az otthonára emlékeztető lágy, savanykás illatot.

Azonkívül, hogy emlék, ami az otthonára emlékezteti, a kovásznak köszönhetően finom, ízletes kenyerük is lesz majd. Csupán vízre és lisztre van szüksége, aztán még tovább variálhatja az ember az alaptésztát azzal, amije van – rozzsal például, vagy apróra őrölt zabpehellyel, ha hozzájut.

– Eljössz velem venni egy kis lisztet? – nézett Ritvára. A kislány letette a falovacskát, amivel játszott, bólintott, és felállt.

Lementek az udvarra, ott az asszony odakiáltott Matiasnak, aki a vörösre festett házfalnak rugdosta a labdáját, mire a kisfiú a hóna alá csapta a labdát, és odaszaladt hozzájuk. Azzal kimentek az utcára. Tuula azon kapta magát, hogy leszegi a fejét, így igyekezett kikerülni a szigorúan vizslató pillantásokat.

A boltban beszerezte a legszükségesebb dolgokat – tojást, tejet, sajtot és vajat. És persze lisztet. Ezzel el is fogyott a pénze. Hazaérve megetette a kovászt, és begyúrt két cipót, mialatt a gyerekek lementek az udvarra játszani. Hagyta kelni a kenyereket, aztán az egyiket levitte magával Ainónak és Heikkinek. Majd megsütik maguknak, és friss kenyerük lesz reggelire.

Vacsora után lefektette a gyerekeket, és kisütötte a saját kenyerüket a sütőben. Ahogy a konyhában szétáradt a frissen sült kenyér illata, megengedte magának, hogy gondolatban visszatérjen a szülővárosába. A városba, amelyről azt hallotta, hogy teljesen rommá lőtték. A szíve összeszorult a honvágytól, mégis különös nyugalom szállta meg. Behunyta a szemét, beszívta az illatot, és látta maga előtt a régi, vörösre festett falú házukat és Juhanit a tornácon, kezében egy vastag szelet kenyérrel.

4. fejezet

Az a nyavalyás Henrik Eklund! Pontosan olyan felfújt hólyag, mint amilyenre számított. Jó, persze ő sem volt túlzottan szívélyes, azt meg kell hagyni, de azért az, hogy a pasas egyből leszólja a fahéjas csigáját, majd arrogánsan távozik, az már tényleg túlzás. Nora a bank szellős tárgyalójában üldögélt, és az ügyintézőre várt. A helyiségben világos fabútorok és méretes szobanövények álltak, az üvegajtón túl egy zöld növényekkel borított fal látszott. Mintha az Amazonas őserdejében lennénk, gondolta Nora.

Mialatt várakozott, elővette a mobilját. Azon gondolkodott, írjon-e Beának valamit az iménti találkozásról, de semmi kedve nem volt Henrik Eklundről beszélgetni.

Láttam, hogy Maryam és Tess is kihagyja a ma esti floorballt, te jössz? – írta inkább, és remélte, hogy nem marad el az edzés. Valahol ki kellett adnia magából a felgyülemlett feszültséget.

Sajnos nem. Ahmat dolgozik – válaszolta Bea azonnal. Nora nem volt meglepve. Mindannyiuk közül ő ment a legtöbbször edzeni, annak ellenére, hogy rengeteget dolgozott a pékségben. A négy nő, ő, Bea, Tess és Maryam annak idején így barátkoztak össze: még felső tagozatban kezdtek egy floorball-csapatban játszani, és hamar összecsiszolódtak. Maga a sport Norának ment a legjobban, ő játszott a legtovább, még az egyesület női csapatába is bekerült, magas szinten játszott, egészen addig, amíg a pékség túl nagy tehernek nem bizonyult az édesanyjának egyedül, ekkor abbahagyta. De néhány éve összehoztak egy csapatot, akik négyen négy ellen floorballoztak heti egy este az iskola tornatermében, amit olcsón kibéreltek. A többi csaj Bea rendőrkollégái közül került ki, mind legalább öt évvel fiatalabbak voltak, mint ő, ami meglátszott a fizikai állapotukon – az edzések mindig kemény erőpróbák voltak. Nora válaszolt Beának.

Akkor lehet, hogy a mait én is kihagyom, ha nem lesz ott senki, aki hajlandó normális tempóban edzeni☺

Bármennyire is kedvelte Nora az edzés fizikai megpróbáltatásait, a fő oka annak, hogy floorballozni járt, az volt, hogy ott találkozhatott a barátnőivel. A fiatalabb lányok nagyon kedvesek voltak, semmi baja nem volt velük, Norát saját magára emlékeztették abból az időből, amikor még neki is abból állt az élete, hogy keményen melózott egész héten, aztán ugyanolyan keményen bulizott hétvégén, de nem voltak barátok. Ráadásul mostanra mindhárom barátnője párkapcsolatban élt vagy családot alapított, így az edzéseken Nora legalább felidézhette a régi dolgokat. Azokat a dolgokat, amelyek tartósnak bizonyultak az életben.

Abban a pillanatban, hogy elküldte az üzenetet, belépett a szobába Anna – egy vele egykorú nő, aki a Nymans ügyintézője volt a banknál –, két kezében egy-egy kávésbögrével, és egy, a hasa és az egyik karja közé szorított laptoppal. Az egyik bögrét letette Nora elé, a másikat a saját oldalára, mellé a laptopot, végül megpróbálta hatalmas terhespocakját bepréselni az asztal és a szék közé.

– Jaj, köszönöm, nem kellett volna kávét hoznia, tudtam volna hozni magunknak – mentegetőzött Nora, és letette a mobilt.

– Ehh, csak jót tesz, ha mozgok egy kicsit – mosolygott rá Anna barátságosan, és közelebb lökdöste a székét az asztalhoz. Felnyitotta a laptopot, és püfölni kezdte a billentyűket.

– Ha jól értettem, a pékség finanszírozásáról szeretne beszélni? – kérdezte Anna, és feltette a kis nejlonzsinóron a nyakában lógó olvasószemüvegét. Még mindig léteznek, akik ilyet használnak? Lehet, hogy újra divatba jön.

Nora megköszörülte a torkát, és belevágott.

– Pontosan. Az a helyzet, hogy további hitelre lenne szükségem. A nyár elején beruháztam egy új sütőbe, és pluszforrásokra lenne szükségem, a közeledő karácsonyi szezonban sok a kiadás.

Anna komolyan bólogatott, miközben kalapált a billentyűkön, összeráncolta a homlokát és elgondolkodott. Aztán felnézett Norára.

– Sajnálom, de nem tudjuk megemelni a folyószámla-hitelét. Nincs biztosítéka, és a pékséget már így is rengeteg kölcsön terheli. Itt úgy látom, hogy ön az ingatlan tulajdonosa, amelyben az üzlet és a lakása is van.

Anna elhallgatott, és komoran bámulta a képernyőt. Aztán felpillantott Norára.

– De sajnos ennél jobban azt sem lehet megterhelni.

– És ez mit jelent?

– Azt jelenti, hogy már így is annyi kölcsöne van, hogy többet már nem tud felvenni.

Anna újra begépelt valamit, majd a képernyőre pillantott.

– Mivel a számlája egyenlege épp mínuszban van, ez azt jelenti, hogy nem áll több pénz a rendelkezésére.

– Tehát egyáltalán nincs pénzem?

Anna megrázta a fejét.

– De mi a helyzet a kasszában levő pénzzel és a jövő havi bevétellel?

– Remélem, hogy pluszban leszek – sóhajtott fel Nora. – Az a gond, hogy sürgősen kellene a pénz, ahogy mondtam, egy csomó kiadásom van, és… – Nora megakadt. – Vagyis nem lehet megemelni a folyószámla-hitelemet?

– Sajnos nem – fonta össze a karjait maga előtt Anna. – Azaz esetleg, ha látnánk, hogy valami nagyobb változás készülődik, nagyobb, rendszeres megrendelések, ha mondjuk szerződést kötne valami céges ügyféllel vagy ilyesmi. Akkor talán el tudnék intézni valamit.

Nora csendben gondolkodott. Semmi ilyesmit nem tudott felmutatni, érezte, ahogy meggörnyed a válla.

– Én ugyanolyan szomorú vagyok, mint ön – tette hozzá Anna sajnálkozva.

Nora teljesen biztos volt benne, hogy Anna közel sem annyira szomorú, mint ő.

– Ez borzasztó, hogy a kisvállakozások térdre kényszerülnek – sóhajtott Anna. – De sajnos semmit sem tehetek.

Semmit sem tehet? Ez azt jelenti, hogy Norának semmi pénze nincs! Nem tudja kifizetni a kiadásait – sem a beszerzéseket, sem az alkalmazottai bérét. Most mit csináljon? Be kell zárnia a pékséget? A dédnagyanyja és a nagyanyja életművét, a generációkon át öröklődő vállalkozást, amely oly sokat jelentett az édesanyjának is. És az egésznek most Nora kudarca vessen véget?

– De hát akkor nem tudom tovább működtetni a pékséget! – fakadt ki Nora kétségbeesetten. – Ha csak egy kicsivel lehetne növelni a hitelt, és kapnék pár hónap fizetési haladékot, meg tudnám oldani. Meg fogom oldani. Egyszer már megoldottam.

Nora arra az időszakra célzott, amikor az édesanyja betegségének elhatalmasodásával átvette a pékség vezetését. Akkor egy ideje már rosszul mentek a dolgok, de az édesanyja nem szólt, és Norának kellett mindent kézbe venni, felmondani a túl sokba kerülő alkalmazottaknak, leltárt készíteni az összes beszerzésről, és újfajta süteményeket és kenyereket piacra dobni, amelyekre nagy volt a kereslet. Több helyen reklámozta a kovászos kenyerüket, mint valaha, mert a kovászos sütés akkoriban a fénykorát élte, azaz igazából már túl volt a csúcson, a Nymans az utolsók között kapaszkodott fel a hullámra, de akkor is. Mindezt sikerült nagyobb változtatások nélkül végrehajtania. Mindent megtett, hogy amennyire csak lehet, megtartsa a régi dolgokat, hiszen az édesanyja ezt akarta. És Nora is. Ezután évekig nagyon jól ment az üzlet. Egészen addig, amíg nem nyílt egy flancos pékség a közelben, ami elcsábította tőlük a croissant-okra és kardamomos zsemlékre vágyó vevőket. Amikor az élelmiszerboltban is elkezdtek fantasztikus tortákat és szendvicseket készíteni, további kuncsaftok tűntek el, akik pedig csak egy gyors kávéra vágytak, inkább beugrottak az Espresso House-ba. Egyszerűen pechje volt. Több szerencsétlen körülmény összjátéka okozta, hogy idáig jutott, de tudta, hogy képes lenne újra fordítani a szerencse kerekén.

Anna újra felsóhajtott, hatalmas hasa fel-le mozgott.

– Tudom, hogy egyszer már sikerült – bólintott. – De a mostani helyzetből nem látok hasonló kiutat. Az utóbbi két évben meredeken csökkent a bevétele, és hacsak nem látunk egy küszöbönálló, jelentős változást, attól tartok, nem tudunk többet segíteni.

– Szerepelni fogok egy tévéműsorban – hadarta Nora. – A Kigyúrjukban. Ismeri?

El sem tudta hinni, hogy ezt mondta.

Anna meglepődve nézett Norára.

– Ó, tényleg? A Kigyúrjukban? – kérdezte érdeklődő tekintettel.

– Bizony, és a műsorgyártó cég szerint a korábbi adásokban szereplő cukrászdák és pékségek már a forgatás hónapjában megduplázták a forgalmukat.

Ezt a Bea és a produkciós cég közötti levelezésben olvasta, amit Bea továbbküldött neki.

Anna elgondolkodva bólintott.

– Ráadásul a karácsonyi különkiadásban fogok szerepelni, amit rendkívül nagyszabásúra terveznek. Nemsokára kezdik a forgatást, és december közepén adják le.

Anna hátradőlt a székében.

– Ó, így mindjárt más! – mosolyodott el. – Az egy nagyon népszerű műsor.

– Kizárólag minőségi árut készítő pékségeket és cukrászdákat válogatnak be, és a forgatás mindegyiknek hatalmas lökést adott, vannak közöttük, amelyek valóságos turistalátványossággá váltak.

– Pontosan – bólogatott Anna. – Én magam is voltam abban a Göteborg melletti kávézóban, tudja, azzal a pasassal, akinél ribizli- meg málnabokrok vannak a belső kertben, nagyon jó volt, emlékszem, sorba kellett állnunk, hogy bejussunk.

A bankárnő kihúzta magát.

– Mennyei lekvárokat is árusít – tette hozzá. – Szerintem még százezerrel meg tudom emelni a folyószámla-hitelt. De ahhoz előbb kell valami írásos nyilatkozat a műsorgyártó cégtől.

Nora gyors fejszámolást végzett. Ezzel még néhány hónapig biztosan elműködteti a pékséget.

– Köszönöm – bökte ki.

Te jó ég, a szellőzőrendszert is ki kell cseréltetnie! Azt tervezte, hogy arra külön kölcsönt vesz fel, de ez egyelőre rettentően távolinak tűnt.

Hoppá, jutott eszébe. Gyakorlatilag megígérte a banknak, hogy részt vesz a Kigyúrjukban, miközben nem is volt biztos benne, hogy egyáltalán aktuális-e még a dolog. Úgy tűnt, Henrik nem igazán kedvelte.

Nagy levegőt vett, és rámosolygott Annára. Legjobb lesz, ha felhívja a gyártásvezetőt, és tisztázza a dolgot.

Tehát a bank és egy nevetséges tévéműsor lesz a pékség megmentője. Olyan érzése volt, mintha eladta volna a lelkét, két szempontból is.

*

Aznap este, miután bezárta az üzletet, Nora begyúrt tíz kovászos cipót. Valahányszor kétségbeesett, vagy egyszerűen csak vigasztalásra volt szüksége, sütött valamit a kovásszal. Nem számított, hogy Renée már eleget sütött másnapra, akkor is nekiállt, és gyúrta, dagasztotta a tésztát – ha megmaradt a kenyér, legfeljebb odaadta valamelyik törzsvendégnek, vagy elajándékozta egy barátjának.

Beszívni a savanykásan friss, mégis bársonyos illatot és az ujjai között érezni a lágy, hideg tésztát valóságos terápia volt. Visszautazott az időben azokba a pillanatokba, amikor az édesanyjával együtt sütögettek, és minden baja egy csapásra elmúlt. A kovász sokat jelentett az édesanyjának, az asszony gyakran mesélt róla, hogyan kötődik a múltjához és a pékségben töltött gyerekkorához. Mindez Norának is ugyanilyen sokat jelentett. Ráadásul azokra a dolgokra emlékeztette, ami egykor megvolt neki: a családjára, a szülei feltétlen szeretetére és egy olyan összetartozásra, amely annyira magától értetődő volt, hogy soha nem kérdőjelezte meg, és el sem tudta képzelni, hogy valaha elveszíti.

Az ölelés legyen puha, a csók legyen kemény. Édesanya szavai. Valamiért most eszébe jutottak. Anya pontosan ilyen volt. Vagy puha, vagy kemény. Vagy imádta, vagy leszidta. Nora maga is ilyen volt – ezért is marakodtak annyit egymással, mert annyira hasonlítottak. Mindig megélték az érzelmeiket.

Az apja halála után, amikor a férfi már nem volt ott villámhárítóként, a viszonyuk az édesanyjával még intenzívebbé vált. Még nagyobbakat veszekedtek, de nőtt közöttük az összetartás is. Az apa hiánya, a sütés és a pékség iránti szeretet mind-mind összekötötte őket.

Nora gyakran gondolt mindarra, amit az édesanyja jelentett számára. A hangos kacagást és a korai felkelést. Nyaranta virágos ruhákat, már amikor épp nem volt a pékségben. Az idő túlnyomó részében praktikus darabokat viselt, pólót és farmernadrágot. Nora megőrzött emlékbe néhány virágos ruhát, a közös nyaralásaik jutottak róla eszébe.

Az édesanyja halála utáni időben Nora leginkább dühös volt. Rettentően dühös. Azután a harag helyét átvette a gyász, majd újra a düh. És azóta többé-kevésbé így is maradt, leginkább haragot érzett. Arra gondolt, mi mindenről maradt le. Hogy jobban megismerhesse a szüleit, hogy lássa, ahogy megöregednek, hogy megossza velük az életét.

A begyúrt cipókat hagyta, hadd keljenek éjszaka. Amikor mindennel elkészült a pékségben, bezárt, és átment az élelmiszerboltba. Ma este Brillat Savarin sajtot fog enni, olyan krémeset, hogy a puha sajt szinte kibuggyan a héjából, testes vörösbort iszik hozzá, megnézi az esti pártvezetői vitát a tévében, és legalább néhány adást a mestercukrászos műsorból, amit ősszel elmulasztott, ahol Svédország legjobb cukrászai sorra megsütötték Svédország legnépszerűbb tortáit. Csak nehogy az az idióta Henrik legyen az egyik zsűritag! A francba, lehet, hogy tényleg ő az egyik? Nem, talán nem. Mindegy, úgyis elalszik a kanapén. Egy hónapja már, hogy mindennap eltervezte, hogy a tévé előtt tölti az estét sajttal, borral és sütős-főzős tévéműsorral, de eddig minden alkalommal az lett a vége, hogy egyszerűen elaludt, ölében a sajttállal.

Sötét volt az este. A főutca üzletei már bezártak, de az éttermek nyitva voltak, hívogató fényük kiszűrődött az utcára. Naná, hogy az Espresso House is nyitva van! Ők meg tudják engedni maguknak a végtelen nyitvatartást. A puccos pékség úgyszintén. Ilyen nyitvatartási időkkel lehetetlen versenyezni!

Korábban megpróbált Elnaznak telefonálni, de nem érte el a gyártásvezetőt. A nő kinyomta a hívását, de küldött egy üzenetet, amelyben visszahívást ígért.

Vajon elszúrta az egészet? Lehet, hogy Henrik már nem is hajlandó vele dolgozni? A fenébe, minek akadékoskodott annyit?

A megbeszélés Elnazzal jól ment – a gyártásvezető egykorú volt vele, és úgy látszott, megérti Nora vonakodását, talán hozzá volt szokva a kissé makacskodó tulajdonosokhoz. Mindenesetre olyan benyomást keltett, hogy ért az emberekhez, míg Henrik, úgy tűnt, leginkább azt várta, hogy mindenki hanyatt essen már a puszta látványától is, és képtelen volt megérteni, hogy valaki esetleg nem rajong az ötletért, hogy az élete művét Őfelsége az egész ország előtt, főműsoridőben vesézze ki. Abban a másodpercben, ahogy a pasas belépett a pékségbe, Norának az az érzése támadt, hogy elvárná, hogy a tulajdonos megcsókolja még a lába nyomát is, és bepisiljen a megtiszteltetéstől, hogy méltóztatott leereszkedni az ő szegény, szerencsétlen üzletéhez. Hiszen ő a híres-nevezetes, utolérhetetlen Henrik Eklund.

A boltban egyenesen a sajtpulthoz ment, és kiválasztotta a leglágyabb, legkrémesebb Brillat-Savarint, amit csak talált.

– Látta, hogy akciós a sajt? – kérdezte a pultos Maggan vidáman mosolyogva. – És most kaptunk abból a spanyol sonkából, amit annyira szeret.

Az eladónő felemelte a hatalmas sonkát, megfordult, és vágott belőle egy falatot, amit átnyújtott a pult fölött. Nora elvette, a nyelvére helyezte, behunyta a szemét, és érezte a sót és azt az utolérhetetlen umami ízt.

– Tíz dekát kérek – mondta, ahogy elrágcsálta a finom falatot.

Maggan visszafordult a szeletelőgéphez. Nora gondolatai visszatértek a délelőtti találkozóhoz, egyszerűen képtelen volt napirendre térni afelett, ahogy Henrik Eklund besétált a pékségbe, mintha legalábbis az övé lenne a bolt. Elviselhetetlenül nagyképűen. El kellett azonban ismernie, hogy emellett még elviselhetetlenül jóképű is volt. Sokkal vonzóbb volt a valóságban, mint a tévében. Laza kockás ing és farmer volt rajta, jól állt neki a favágó stílus, még ha valószínűleg, amilyen nagyvárosi a fickó, fát vágni nem is tud. Na, nem mintha Nora különösebben jól bánt volna a fejszével. Soha életében nem volt még a kezében.

A pasas határozott kézfogása, amikor bemutatkozott… kellemes volt, azt el kell ismerni. És a teljes nevével mutatkozott be, mintha arra számítana, hogy Nora nem tudja, ki ő, ez kétségkívül bizonyos szerénységre utal, na persze ez a szerénység menten szertefoszlott, amint megszólalt. De szép a mosolya, ezt Nora már számtalanszor látta a tévében abban a lisztreklámban, és a filmpremiereken készült társasági fotókon a pletykalapokban, amelyeket a fodrásznál lapozgatott. Egyenletes, fehér fogsor a sűrű, sötét szakáll mögött.

Tulajdonképpen lehetséges, hogy ő maga még Henriknél is elviselhetetlenebbül viselkedett, vélte Nora most, hogy jobban belegondolt a dologba. Felsóhajtott, és kihalászta a mobilját a zsebéből, mialatt várta a sonkát. Egy nem fogadott hívás. Elnaz.

Maggan épp most ért vissza, kezében a vékony fóliára helyezett sonkaszeletekkel. Betekerte a sonkát a fóliába, és papírba csomagolta.

– Még tíz deka szarvasgombás szalámit is kérek – mondta Nora. – Bocs, el kell intéznem egy gyors telefont – nézett bocsánatkérőn Magganra, majd eltűnt az áruval megrakott polcok mögött. Elnaz azonnal felvette a telefont.

– Szervusz, Nora – a háttérből beszélgetés hangja hallatszott. – Egy pillanat, odébb megyek, hogy nyugodtan beszélhessünk. Így, most már jobb.

– Khm, csak azt akartam mondani, hogy a találkozónk Henrikkel talán nem sikerült olyan fényesen. Szeretnék elnézést kérni. És ha kétség merült volna fel az együttműködési hajlandóságomat illetően, akkor ezúton megerősíteném, hogy szeretnék részt venni a műsorban.

Nora próbált lelkesnek hangzani.

– De jó! De mi történt a találkozón? Most beszéltem Henrikkel a műsorról, és nem mondott semmit.

A francba, most meg elszólta magát?

– Igen? Akkor jó. Csak attól féltem, hogy az a benyomása támadt, hogy nem akarok szerepelni a műsorban.

– De akarsz? Vagy meggondoltad magad valami miatt? – kérdezte Elnaz zavarodottan, amin cseppet sem lehetett csodálkozni. Bea Nora nevében írt a műsornak, úgyhogy Elnaz természetesen azt hitte, hogy Nora maga jelentkezett a produkcióba, most meg itt hebeg-habog arról, hogy Henrik esetleg azt hiszi, hogy nem akar részt venni a műsorban.

Nora nagy levegőt vett.

– Szóval természetesen szeretnék részt venni a műsorban. Csak volt egy kis félreértés Henrikkel, ezért világossá akartam tenni, hogy szeretnék benne lenni.

– Szuper, nagyszerű. Az a helyzet, hogy most beszéltem a produkciós vezetővel, és elég hamar el kellene kezdenünk a forgatást, már a jövő héten.

– Már a jövő héten?

– Igen. Henrikkel néhány hét múlva fel kell vennünk az Eklundék karácsonyát, és akkor lesz majd egy kis szünet. De ha készen akarunk lenni, akkor azonnal kezdenünk kell.

Már a jövő héten! Nora egész teste sikítva tiltakozott. Ő csak sütögetni akarta a kenyereit, a süteményeit, a kekszeit, és trécselni a törzsvendégekkel. De emlékeztette magát, hogy mennyi minden forog kockán. A pékség egész jövője.

– Rendben, a jövő hét jó lesz.

– Szuper. Akkor elkészítjük a szerződéseket, amiket majd alá kell írnod. Lesz egy együttműködési megállapodás, egy titoktartási nyilatkozat és egy lemondó nyilatkozat a felvételek szerzői jogairól. Foglalunk valahol asztalt, és egy ebéd mellett aláírhatsz mindent, jó lesz így?

– Persze, jó lesz.

– Keresni fogunk majd a különböző időpontokat illetően. Nagyon várom már a forgatást, Nora! Jól fogsz mutatni a tévében. További szép estét!

Nora visszacsúsztatta a mobilt a zsebébe, és újra odalépett a hentespulthoz. Maggan épp a kis műanyag dobozkát mérte le a leheletvékonyra szelt szalámival. Leragasztotta a fedelét egy címkével, és átnyújtotta a dobozt Norának. Azután szélesen elmosolyodott.

– Hallottam, hogy Henrik Eklund itt járt a városban. – Lehalkította a hangját. – Igaz, amit beszélnek? Hogy szerepelni fog a Kigyúrjukban?

Gyorsan terjed a pletyka, az biztos.

– Tényleg benne lesz a tévében? – nézett Maggan várakozón Norára.

– Igen – felelte Nora kurtán. Lehet, hogy máris megszegett valami titoktartási nyilatkozatot? Szabad egyáltalán beszélnie a dologról? Tök mindegy, egyelőre még nem írt alá semmit, ha nem tetszik, pereljék be.

– Hű, akkor talán én is szerepelhetek a műsorban. Hiszen kellenek majd vendégek is a pékségbe, amikor itt lesznek a tévések, nem?

– Igen, gondolom – felelte Nora, de valójában fogalma sem volt. – Nem igazán tudom, hogy megy ez.

Maggan olyan szélesen mosolygott, mintha a tény, hogy egy tévéstáb érkezik kis városkájukba, egyet jelentene egy élethosszig tartó meghívással a tévés elit celebpartijaira, személyesen az eladónő számára.

– Hű, ez nagyon menő. Már alig várja, ugye? Ez nem csak a pékségnek lesz jó, hanem az egész városnak. És hogy magát választották ki a rengeteg jelentkező közül! – Maggan a fejét csóválva illusztrálta, hogy alig tudja elhinni, hogy ez igaz lehet, és Nora tudta, hogy igaza van, ez egy hatalmas esély.

Kedvesen viszonozta Maggan mosolyát.

– Igen, ez tényleg hihetetlen. Fantasztikus.

És már majdnem maga is elhitte.

*

Nora lakása ugyanannak a háznak az emeletén volt, ahol a pékség működött. Ez volt a nagymamája régi lakása, amelyet a szülei kiadtak, miután a nagymama meghalt. Amikor Nora édesanyja is elment, Nora felmondta a saját albérletét, eladta a szülei házát, a pénzt befektette a pékségbe, hogy megmentse a csődtől, és beköltözött a nagymama lakásába. Imádta ezt a helyet. Kissé átalakította a saját ízlése szerint, felújította, felfrissítette az egészet, de megtartotta a századfordulós részleteket. Az ablakok még mindig osztott üvegesek voltak, de már szigeteltek. A konyha ütött-kopott csempéjét új, fehér, négyszögletes kerámialapokra cserélte, a konyhapult egy vastag, homokszínű lap volt természetes kőből, kisebb vagyonba került, de munkapultként is használta, amikor új kenyérrecepteket próbált ki, és nem akart lemenni a pékségbe. A sötétre pácolt konyhabútort megtartotta, mostanra újra divatba jött. A lakás szép fapadlóját sem cserélte le, csak felcsiszoltatta, és az összes falat átfestette világosszürke mészkő árnyalatúra.