Fordította

Gázsity Mila

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Ashley Tate: Twenty-seven Minutes

Doubleday Canada, a division of Penguin Random House

Canada Limited, Kanada, 2023

Első kiadás

Copyright © AB Tate Inc, 2023

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © Wirestock / Getty Images, Patrick Strattner / Getty Images

A könyv cselekménye fikció. A nevek, karakterek, helyszínek és események az írói fantázia termékei, nem valósak.

A valósággal való bármilyen egyezés a véletlen műve.

A mottóként szereplő idézet Kertai Barbara fordítása.

Agathának és Archernek – minden értetek van

Miért nem mondta soha senki, hogy a bánat

ennyire hasonlít a félelemhez?

Nem félek, de az állapotom olyan, mint azé, aki retteg.

C. S. Lewis

Előszó

A lány túl fiatal volt a halálhoz.

Túl fiatal, túl szép és túl jó volt ahhoz, hogy meghaljon. Ez most mégsem jelentett semmit, mert kifacsarodott, hanyatt fekvő teste görcsösen rángatózni kezdett, és haldoklás közben elnyílt szájjal meredt a sötét éjszakai égboltra. A zuhogó eső elkeveredett a vérével, és patakokban folyt le a hídra.

A bordái eltörtek, elpattantak, akár a száraz gyújtós; a tüdeje kilyukadt, és kiszökött belőle a levegő. Mindkét lába, a jobb karja és az arca jobb oldala a felismerhetetlenségig összezúzódott. A hivatalos azonosításhoz a fogászati kartonját használták, nem hivatalosan azonban mindenki tudta, hogy ő volt az áldozat, mert kisvárosban éltek, és egy kisvárosban mindenki ismer mindenkit.

Mindent azonban nem tudtak.

A lány érdekes volt, és kedves; elvárta az igazságot, a bizalmat és a lojalitást. Borzalmas lett volna számára, ha megsejti, hogy idővel mindenkit árnyékként fog kísérni. Hogy örökre velük marad, sosem lesz igazán velük, de sosem lesz távol sem tőlük; hogy figyelmeztetés nélkül bukkan fel bizonyos pillanatokban: a vacsoraasztalnál vagy séta közben, a híd mellett, ősszel, amikor a levelek megsárgulnak.

Az eső továbbra is zuhogott, de a dühödt, fehéren izzó fájdalom kezdett enyhülni – a lány tudta, hogy ez rossz jel. Kétségbeesetten kívánta, hogy térjen vissza a gyötrelem, mert még az is jobb volt a helyébe lépő félelemnél, amely szétáradt tökéletes fiatal testében, és kiszorította az ereiből a négy, még mindig működő szerve felé áramló vért. Aztán már csak három szerve működött.

Már csak kettő.

Szerette volna, ha az utolsó gondolatai mélyenszántóak – kikristályosodik bennük, hogy megértette a világot, amelyet elhagyni készül, felfogta, miért tragikus, hogy így ér véget az élete, és tudja, mi mindent vihetett volna véghez. Szerette volna, ha az utolsó gondolatai méltók ehhez a pillanathoz, de annyira fázott és annyira félt, hogy semmi sem jutott eszébe.

Az anyjára kellene gondolnia? Grantre, a bátyjára? Hogy ez az egész milyen hatással lesz majd a családjára, a testvérére? Hogy az ő életüket hogyan változtatja meg, hogy az övé véget ér?

Egyetlen magasröptű gondolat sem jutott az eszébe. Rémületére azon kapta magát, hogy főleg az jár a fejében, hogyan festhet ott, a földön fekve; azon töpreng, vajon nem esett-e baja a dzsekijének, vajon még mindig jól néz-e ki a holmi. Elviselhetetlen volt, hogy csupa ilyesmi jár a fejében, no de ki volt ő, hogy vitába szálljon a halállal? Vajon látszik még a dzsekin, hogy valódi bőrből készült, és hogy milyen sok pénzbe került? Túl sokat várt el Granttől? Rosszul ítélte meg? Négyhavi agyzsibbasztó gyerekcsőszködéssel kereste meg a pénzt a dzsekire, és ettől egészen felnőttnek érezte magát. A felnőttség érzése azt sugallta, hogy egyre közelebb kerül a kisváros elhagyásához, egyre közelebb ahhoz, hogy többre vigye.

Együtt megyünk el innen, suttogták egymás kezét szorongatva, ugyanarról álmodozva. Pedig még gyerekek voltak, még egyikük sem formálódott azzá a tökéletlen személlyé, akivé később vált. Elboldogulunk.

A lány életéről írt összefoglalót, a számos díj és elismerés felsorolását – hogy valaki ennyire fiatalon ilyen sok mindent elért!, mondogatták könnyes szemmel a helybéliek – egy egész héten át a címlapon hozta a helyi újság. Aztán a hír féloldalnyira zsugorodott, egy hónap múlva pedig lábjegyzet méretűre, és az is csak a családja miatt. Az anyja és Grant miatt. Hogy átsegítsék őket ezen az egészen, hogy segítsenek nekik továbblépni, hogy segítsenek nekik a gyógyulásban. Miközben természetesen nem tettek semmi ilyet.

Ha azonnal mentőt hívnak, a lány túlélte volna, hegekkel és némi állandó fájdalommal a vállában és a jobb lábában, de a halálközeli élmény csak még nagyobb teljesítményre sarkallta volna, lázas, megszállott energiával töltötte volna el. Először ösztöndíjat szerzett volna egy jó egyetemre valami távoli városban; aztán jött volna a kedves, sikeres férj és három gyerek, akik úgy nőhetnek fel, hogy adottnak veszik azt, ami után a lány mindig is sóvárgott: a választás lehetőségét.

De a mentőt későn hívták – a kelleténél huszonhét perccel később. Ami örökre nyomasztani fogja Grantet.

A földön fekvő lány vakon bámult fel a zord éjszakai égboltra, az állkapcsa egyik oldalán kilátszott a hófehér, szép ívű csont. Amikor elfogyott a levegője, és a szíve megszűnt dobogni – nyolc kilométerrel távolabb az anyja váratlanul felült az ágyában –, lehunyta a szemét (vagy talán már eleve csukva volt), és átsuhant az agyán a gondolat, hogy vajon ki lesz az első, aki elmondja, hogy valójában mi történt azon az éjszakán.

Olyan különleges volt, valósággal ragyogott.

Amikor eszükbe jut, mindig így emlékeznek majd rá. Amikor a kis Phoebe Deanre gondolnak. Mert idővel megfakulnak, elmosódnak a hibái, és mivel nem lesz ott, hogy idősebbé, érettebbé váljon, hogy maga javítsa ki ezeket a hibákat, a furcsaságai egyre jobban elhalványulnak, míg végül csupán az marad belőle, amire mások emlékeznek. A különleges lány. A tökéletes lány. Aki egy tragikus balesetben halt meg a folyó felett átívelő hídon, az esőben… habár az igazság ennél árnyaltabb volt.

És az igazság mindig kiderül. Semmi sem tarthatja rejtve; felszínre kerül, kibontakozik, megmutatkozik a maga meztelen valóságában. Megállíthatatlan, akár az árapály, egy vihar vagy egy kísértet.

Utánad ered, és leterít.

Tíz évvel később

Három nappal a Phoebe Dean-megemlékezés előtt

June

June begyömöszölte a zsebébe az átázott papír zsebkendőt, és maga elé meredt, a frissen kiásott, felhalmozott földre. Az ovális domb nagyobb volt, mint korábban képzelte. Körülnézett, az aggodalomtól görcsbe rándult a gyomra. Kérdezzen meg valakit? Egy temetői gondnokot? A kevéssé segítőkész nőt, akivel telefonon beszélt, és akitől a hajnali időpontot kapta? Lehetséges, hogy ez a laza földkupac a következő esőben szétmállik, előtűnik alóla az olcsó fakoporsó, és az anyja kimászhat belőle, hogy szabadon járjon-keljen?

– Hát, June, igazán szép – paskolta meg a karját idős szomszédasszonya, Evelyn Lloyd. June megpróbált mosolyogni, de ahogy megrándult az ajka, csak még több könny gyűlt a szemébe. – Jól van, jól van – vigasztalta Evelyn. – Semmi baj. Nem szenved többet. Szegény anyád végre békében nyugszik.

June megszólalt volna, de könnyes köhögés szakadt ki belőle. Evelyn kissé hátrahúzódott, mintha a bánata ragályos lenne, és elkaphatná tőle. Együttérzőn mormolt valamit, de a tekintete üveges volt. Evelyn unatkozott.

June nem volt ostoba; tudta, az idős asszony csak kötelességből jött el, mivel ott lakik az utcájukban. Ahogy kötelességből jelent meg náluk egy adag banános muffinnal minden csütörtök délután, ha esett, ha fújt.

Foglalkozna inkább a saját dolgával a vén szipirtyó, károgta June anyja a kanapéról, már amennyiben elég józan volt ahhoz, hogy felfigyeljen a látogatójukra. Csak azért jön ide, hogy aztán pletykálhasson rólunk. Most bezzeg törődnek velünk? Most benéznek hozzánk? Keselyűk ezek mind, June. Ígérd meg, hogy sosem felejted el, mit tettek a bátyáddal és velünk.

– Köszönöm, hogy eljött, Mrs. Lloyd – mormolta June. – Anyu értékelte volna… hogy valaki itt volt.

– Ó, istenem… nyilván mindenki elnézte a dátumot… vagy még mindig nem tértek magukhoz Rosie Wilson balesete után. Kilencvenhárom éves, és vak, mint a bányaló! Elment az esze, hogy éjszaka kocsiba ült, teljesen elment az esze – sóhajtozott Evelyn. – De biztosra veszem, azt kívánják majd, bár jöttek volna el… az egész város. Mindenki, aki csak itt lakik. – Összébb húzta a kabátgallért petyhüdt bőrű nyaka körül. – Hát akkor hagyom, hogy elbúcsúzz. Számodra ez új kezdet, June, többé nincsenek démonok.

Démonok? June kurtán biccentett; remélte, Evelyn észreveszi, hogy hűvösebbé vált a modora, és kétszer is meggondolja majd, hogy June-ék családjáról ítélkezzen, hiszen ha valaki, ő igazán tudhatná. Ő aztán mindent tudhatott. Evelyn ugyan az utca másik végén lakott, de így is hallhatta az ordítozást, a falhoz vágott tányérok csörömpölését, amikor June apja és a bátyja veszekedtek. Amikor aztán a bátyja végleg elment, és egy évvel később az apja is, a csend valószínűleg épp olyan feltűnő volt… talán még feltűnőbb.

Evelyn a botjára támaszkodva elcsoszogott, June pedig ismét a sötét dombocskára meredt. Tudta, nincs rá garancia, hogy az anyja teste tényleg odalent van, valami mintha mégis szólt volna hozzá a föld alól.

– Hiányozni fogsz – suttogta June. A könnyek lassan felszáradtak a nyakán, olyan érzést hagyva, mintha hideg ujjak érintették volna meg. – Hamarosan eljövök hozzád.

June visszaballagott a gazzal benőtt ösvényen a temető központi részébe, ahol a nagyobb, gondosan ápolt sírhelyek voltak, rajtuk valódi virágok, üvegmécsesbe tett, égő gyertyák és időzítős locsoló, hogy a fű mindig zöld maradjon. Amikor reggel megérkezett, a kis temető még kihalt volt, most azonban meglátott egy idősebb nőt, aki frissen vágott rózsákkal a kezében egy márvány sírkő mellett térdelt. June összerezzent. Nem számított rá, hogy ismerőssel találkozik. Feltette a napszemüvegét, nehogy felismerjék, és társalognia kelljen – különösen nem azzal a nővel, és különösen nem ezen a napon.

A főbejárat felé tartva észrevett három munkást, akik épp egy új sírt ástak – a fáradtnak tűnő férfiak a lapátjukra támaszkodva cigarettáztak, és halkan beszélgettek. June sietve haladt el mellettük, mert nem akarta megtudni, hogy ki kerül majd a gödörbe, és azt sem, hogy a holttestet nagy pompával, valódi könnyekkel, szeretettel és együttérzéssel búcsúztatják majd el, de a sírásók nem figyeltek fel rá, még csak felé sem pillantottak. Számukra ő láthatatlan volt – June már rég hozzászokott ehhez az érzéshez.

Grant

Grant az alvástól még kábán, magába süppedve ült a reggelizőasztalnál. Ásított egyet, aztán megakadt a tekintete az újságon, amelyet ügyesen becsúsztattak a bögréje alá. A főcímből ennyit látott: AZ ÖSSZEHÍVOTT VÁROSI KÖZGYŰLÉS SZAVAZ A HÍD LEBONTÁSÁRÓL.

Hirtelen mozdulattal felállt, mintha el akarná lökni magától a hírt. Megdörzsölte a szemét, és merőn bámulta a betűket, míg teljesen össze nem mosódtak. Az anyja lecsapott elé egy tányért. A csörömpölésre Grant összerezzent; fohászkodott, hogy az étel a tányéron maradjon, nehogy valami az asztalra pottyanjon belőle, újabb okot adva az anyjának arra, hogy megharagudjon. A mostanra teljesen éber és feszült férfi óvatosan visszaült a székre, tekintete ismét az újság címlapjára siklott: A WEST WILMER-I HÍD ÚJABB ÉLETET KÖVETELT.

Hirtelen túl melegnek érezte a konyhát. Az anyja vajon elolvasta az újságot? Mert miatta ugyan sosem hajtotta össze ilyen gondosan. Enni adott neki, de egyebet nem tett érte – az több lett volna annál, amit még képes volt elviselni. Talán azért rakta oda az újságot, hogy a fia lássa? Grant tekintete idegesen végigpásztázott a konyhán, és megállapodott a mosogató mellett heverő, a növényi száraktól zöldesre színeződött metszőollón. Lehet, hogy reggel kiment a temetőbe, az évnek ebben a szakában ez gyakran előfordult.

Már csak néhány nap választotta el őket a megemlékezéstől. Grant bármit megtett volna, hogy az anyja lemondja a rendezvényt, mert már így is szörnyű volt minden. És akkor jött ez. Most az emberek figyelme megint a kibaszott hídra irányul majd. Az egyik kezével marokra fogta a villát, a másikkal a kést; ostoba, hogy azt hiszi, szembeszállhat azzal, amitől retteg, ami talán máris felé száguld. Legszívesebben felment volna a szobájába, hogy elrejtőzzön a takaró alatt, és újrakezdje a reggelt. Helyette lassan elfordult ültében. Az anyja görnyedt válla felett kinézett a nagy konyhaablakon; a szél a fából készült ablakkeretet zörgette, a falevelek egyik napról a másikra sárgulni kezdtek.

– Az istenverte vénasszony elaludt a volán mögött – szólalt meg az anyja, háttal Grantnek. – Még a szemüvegét sem vette fel a vezetéshez. Nem lett volna szabad a sötétben áthajtania azon a veszélyes szakaszon.

Grant megköszörülte a torkát, és ellazította megfeszülő állkapcsát. Igyekezett nem az anyja, a helyi újság vagy az éles metszőolló felé nézni. Csak bámult ki az ablakon. A levelek megsárgultak, és ez csak egyvalamit jelenthetett: beköszöntött az ősz. Általában ez az évszak viselte meg a legjobban. Mindkettejüket. Az anyját is, és őt is. Amikor az a bizonyos éjszaka besüvített, és úgy ült meg mindenen, akár a fagy, finom csipkézettel, rejtelmesen. Neheztelés, hibáztatás. De csak ritkán fennhangon.

És most történt a hídon egy újabb baleset, odaveszett egy másik élet is, ez pedig újra a mély folyóra irányította mindenki figyelmét, és a felette átívelő rozoga tákolmányra. Hogy is zajlik egy híd lebontása? Milyen mélyen ülnek a mederben az oszlopok? A városiak azt állították, hogy még mindig szeretik Grant húgát; mégis meg merészelnék bolygatni a helyet, ahol meghalt?

Grant ezt nem tűrhette. Elfogadhatatlan volt, hogy a híd ismét reflektorfénybe kerüljön, hogy mindenki úgy érezze, szabad erről beszélni, felszakítani a sebet, amely szinte még be sem forrt.

– Le kellene bontani… azt a régi hidat – jegyezte meg halkan az anyja, miközben átfordította a túloldalára a tükörtojást. – Már évekkel ezelőtt meg kellett volna tenni, azután, hogy…

Elhalt a hangja, Grant pedig esküdni mert volna, hogy a lépcső felől halk léptek neszét hallja. Megdermedt, és még erősebben markolta az evőeszközöket. Nagyot sóhajtott – erőltetett, szisszenő hang –, és érezte, hogy a rossz lába megrándul az asztal alatt. A szeme már égett attól, hogy kibámult az ablakon, de nem akart a homályba burkolózó folyosó felé pillantani, hárítani akarta a különös, futó gondolatot, hogy korábban hallotta a lányt lejönni a lépcsőn, sőt még az illatát is érezte, mielőtt belépett volna az ajtón. Rózsavíz. Fogkrém.

– Ó – szólalt meg az anyja, aztán nem folytatta. Grant várt. – Átnéztem Phoebe néhány holmiját… a vasárnapra készülve. – Megint elhallgatott. A férfi újra csak várt, levegőt is alig vett. Nem volt mit mondani, hát nem beszélt. A meleg konyhát megülte a csend, a reggeli árnyékok táncoltak és ide-oda cikáztak. – Azokat a karkötőket kerestem, amiket annyira szeretett. És a nyakláncát. – Grant szájában megállt a falat. Megdörzsölte a lábát, hogy ne rángatózzon. Megpróbált visszaemlékezni, hogy bevette-e reggel a fájdalomcsillapítóját, de nem tudta felidézni. – Grant… láttad valahol ezeket?

– Nem. Miféle nyaklánc?

– Az aranylánc a medállal. Meg akarom tisztíttatni.

– Nem – ismételte meg Grant. – Nem láttam.

– Akkor tovább keresem. Talán csak nem figyeltem. Vagy lábra kapott a holmi, és csatlakozott apád órájához.

A férfi megérintette csupasz csuklóját, aztán nyirkos keze az ölébe hullott.

– Meglehet.

– Egyél, nem késhetsz el megint. Eljön a nap, amikor a Dean-vonzerő már nem lesz elég. – A nő egy pillanatra hátrafordult, hogy futólag rámosolyogjon – egy halovány anyai gesztus –, csakhogy a tekintete szúrós volt, hűvös. Grant gépiesen visszamosolygott rá, de a vonásai elernyedtek, mihelyt az anyja visszament a tűzhelyhez. Legszívesebben megkérdezte volna tőle: Minek vesződsz vele egyáltalán? Talán jobb lenne, ha őszinték lennének egymással, ha az anyja nem titkolná, hogy gyűlöli, és hogy ő erre rá is szolgált. De sosem mondta ki, mert a húga és a baleset tabu volt, ami Grantnek megfelelt. Nagyon is megfelelt.

A villájával beletúrt a paradicsomos sült babba, pedig már nem volt semmi étvágya. Szabálytalanul lüktető pulzusa szinte vibrált a bőre alatt; az idegei mintha együtt hullámoztak volna az ereiben áramló vérrel. Akár a habzó sötét víz, akár a folyó. Lehunyta a szemét, és belapátolta az ételt. Amikor végzett, lassan felállt, halkan hátratolta a székét – semmi hirtelen mozdulat, nehogy felhívja magára a figyelmet –, és az anyja görnyedt háta mögött óvatosan betette a tányérját a mosogatóba. Leginkább ennyit kapott belőle az eltelt majdnem tíz évben: a hátát. Bár még mindig otthon élt, gyakran heteken át nem látta az asszony arcát; néha már el is felejtette, hogy néz ki.

Az anyja ellépett a tűzhelytől, és megállt a falra akasztott nagy naptár előtt. Új darab volt, évek óta az első dolog, amit kitett a konyhában. Minden mást már régóta leszedett és más helyre rakott: az összes színes rajzot, amit még általános iskolás korukban készítettek, az összes családi fotót. Túlságosan megviselte, hogy reggelente a boldog, gyanútlan arcokat pillantsa meg elsőként.

Grant hallotta, hogy az emeleten megreccsen a padló, és felnézett. Aztán megrázta a fejét, hülyén érezte magát. Phoebe nem lehet odafent. Az újabb nyikordulásra a szája elé kapta a tenyerét, hogy elfojtsa a kitörni készülő hangot, egy kiáltást, egy jajszót, valami megkínzott sikolyt. Megint felködlött előtte a folyó… a könyörtelenül zuhogó eső, a dühödten, fehéren habzó, megvadult víz.

Dehát ez tíz éve történt. Amit azon az éjszakán elvesztett, az örökre odalett. És Phoebe nincs fent az emeleten. Nincs odafent, nem fog a fogkeféjével a szájában, a szája sarkában egy kis fogkrémhabbal beviharzani a konyhába, mosolyogva, mert pontosan tudja, hogy a bátyja falaz majd neki. Éjszaka megint kilopózott tanulni a birtok végében álló régi pajtába; közeledtek az érettségi-felvételi vizsgák, és Phoebe eltökélten, már-már mániásan készült rájuk. Mindig azt mondogatta, hogy a pajta megnyugtatja, ahogy gyerekkorukban is. Még pár hónap, jegyezte meg Grantre nevetve, amikor a tervükre gondolt, a tervre, amelyet gyerekkoruk óta dédelgettek. Megígértette a bátyjával, hogy nem fog lemondani róla. Hogy amikor Grant ösztöndíja már biztos, együtt mennek el. Hogy Grant erre koncentrál majd, és nem okoz csalódást a húgának. Phoebe korengedménnyel akarta letenni a vizsgákat; azt tervezték, hogy kivesznek egy olcsó lakást a pénzből, amit Grant összegyűjtött, kit érdekel, ha patkányok vagy csótányok vannak benne, meglenne mindenük: együtt lennének, és szabadok lennének. Csak mi ketten, minden rendben lesz. Maguk mögött hagyják, és egy idő után el is felejtik a kisvárosukat, a kis házukban töltött fojtogató éveket, begyöpösödött, megözvegyült anyjukat.

Ismét felhangzott a recsegő hang. Miért érez szorítást a mellkasában? Miért van olyan rohadt meleg a konyhában ezen a reggelen? Mit tudott Phoebe, mielőtt meghalt? Vajon idővel megbocsátott volna neki? A baleset éjszakáját megelőző napokban Grant azon kapta a húgát, hogy megpróbálja álkulccsal kinyitni a szobáját, és elállt a lélegzete, mert elfogta a rémület, mit találhatott volna, ha sikerül bejutnia.

Mit titkolsz előlem, kérdezte a lány, és tágra nyílt szemmel hátrálni kezdett a saját szobája felé. Nem hagyom, hogy tönkretedd a tervünket. Megígérted.

Grant pislogott, a verejték csípte a szemét, aztán megpróbált az anyjára összpontosítani a fal mellett, az apró lyukra a nő pulóverének a könyökénél… mert nem hallott recsegést, nem hallott semmit. Phoebe nem fog belépni a konyhába, és ragyogó hatalmas, sötét szemével játékosan rákacsintani. Grant nem hallhatta, hogy odafent járkál az emeleten, készen arra, hogy a konyhába berontva lelkesen belevágjon a napba, hogy megpróbálja a helyes úton tartani a bátyját – mert Phoebe meghalt.

Tíz éve 08:45

Grant Dean még fel sem ébredt, de már érzékelte, hogy a lány ott áll – az utóbbi időben mintha az ő lesben álló, szigorúan ítélkező árnyéka lett volna.

– Mi van? – A torkát fájdalmasan száraznak érezte. Az egyik szemét résnyire nyitotta, de rendetlen éjjeliszekrényén nem volt vizespohár – ahhoz, hogy odakészítsen egy pohár vizet, előrelátónak kellett volna lennie, csakhogy ő nem volt az –, csak egy hetek óta tönkrement lámpa meg néhány kiürült, mostanra erősen szagló sörösüveg. A karórája után nyúlt, és amikor a csuklójára csúsztatta, az ismerős súlyt megérezve gombóc nőtt a torkába. Nyelt egy nagyot. Hiszen csak egy karóra. Csak egy óra volt, az apjáé, akiről nem volt semmiféle emléke, egy óra, amely többet ért, mint amennyi pénzt Grant egész évben keresett. Eltökélten lehunyta a szemét, a mennyezet felé fordította az arcát, és horkantott egy hangosat, mert nem akart ráüvölteni a húgára, akinek volt képe szenteskedve bejönni a szobájába, és úgy bánni vele, mint egy gyerekkel.

De vajon mennyit tud Phoebe a dolgaimról, tűnődött Grant. Hiszen nem ő az egyetlen, akin hatalmas a nyomás, igaz?

Csukott szemmel is érzékelte, hogy a húga összevonja a szemöldökét. Érezte, mennyire csalódott, és ettől azonnal felült az ágyában.

– Azt kérdeztem, mi van, Phoebe? Mit keresel a szobámban? Túl korán van hozzá, hogy prédikálni kezdjél.

– Épp hogy nem. Egyáltalán nincs korán. – A húga az ablakhoz ment, és nagy zörgéssel elhúzta a függönyt. A vakító napfény miatt Grant a szeme elé kapta a kezét. – El fogsz késni a suliból… már megint. Az edző kispadra ültet, te is tudod, hogy megteszi. Aztán ott a nagy matekdolgozat, a fontos teszt… azt mondtad, hogy éjjel felkészülsz rá. Megígérted, hogy komolyan veszed. Nagyon sokat számít, ezért tudom, hogy éjjel kettőkor nem hallhattalak hazatántorogni. Tudom, hogy csak álmodtam az egészet, mert sosem hazudnál nekem.

Grant érzékelte, hogy megmoccan mellette valami, és a mozgást azzal próbálta leplezni, hogy az álláig felhúzta a takarót. Phoebe felkapta fejét, aztán a tekintete visszasiklott az ágyra. Szinte azonnal elkapta a pillantását, de a bátyja látta, hogy az ajkába harap.

– Jól van, jól van, sajnálom. – Grant felemelte a kezét, és eljátszotta, hogy megadja magát. – Máris felkelek, nagyon sietek, és esküszöm, tanultam a tesztre, felkészültem. Kösz az ébresztőt, így biztosan nem fogok elkésni.

Phoebe csak a szemét forgatta, és ökölbe szorította apró kezét. Grant azon morfondírozott, hogy vajon le meri-e rántani róla a takarót pusztán az elv kedvéért. Felkészült a prédikációra:

Edzésed van, Grant.

Összpontosíts, ne kalandozzon el a figyelmed, Grant.

Nem hagyom, hogy mindent elveszíts, Grant.

Megígérted nekem.

Ha Phoebe tudná, gondolta a fiú, és miközben az aggódó, szép vonású arcra meredt, a pulzusa egyre szaporábbá vált. Egy nyelv megnyalta a csípőcsontját. Grant igyekezett mosolyogva nézni a húgára.

– Tényleg el fogsz késni – ismételte meg Phoebe, de nem lépett közelebb. A fiú megpróbált ellazulni. – Mindjárt kilenc óra, elviszlek kocsival. Csináltam zabkását, de valószínűleg kihűlt. Megmelegíthetem…

– Hozzá ne merj nyúlni a kisteherautómhoz! Szörnyen rosszul vezetsz – jegyezte meg Grant könnyednek szánt hangon, de a takaró alatt forró lehelet legyezte a testét, és egy mutatóujj végigsuhant a combja belső felén. A fiú az ágynemű alatt eltolta magától a kezet, és közben a húga szemébe meredt, hogy elterelje a figyelmét a mozdulatról.

Phoebe elégedetten biccentett, és hosszú fekete haját lófarokba fogta össze.

– Büdös van idebent. – Kinyitotta az ablakot, aztán megint körülnézett a szobában. Grant agya vadul zakatolt, felidézte, ahogy éjszaka hazajöttek, ügyetlenül felbotorkáltak a lépcsőn, ahogy suttogva letépték egymásról a ruhát, és csak remélni tudta, hogy nem maradt szem előtt semmi, amire a húga felfigyelhet. Már bánta, hogy túl részeg volt, és elmulasztotta kulcsra zárni a szobája ajtaját. Ezt az egész jelenetet megúszhatta volna, ha csak egy kicsit is használja a fejét. – Akkor lent várlak. Nyilván örömmel értesülsz róla, hogy anya már elment dolgozni.

– Oké. – Grant várt egy darabig, és amikor hallotta, hogy Phoebe elindul lefelé a lépcsőn a konyha felé, felült, és kilendítette a lábát az ágyból. – Maradj itt, amíg el nem megyünk. Később beszélünk. – Felállt, és amikor a válla felett hátraszólt, a szavait a nagy kupac ágyneműhöz és a titokhoz intézte, amelyről Phoebe nem szerezhetett tudomást. – Bármit csinálsz is, nem láthat meg. Te is tudod, hogy elborulna tőle az agya.

Tartalom

Előszó

Tíz évvel később

Három nappal a Phoebe Dean-megemlékezés előtt

June

Grant

Tíz éve 08:45

Becca

June

Wyatt

Grant

Becca

Tíz éve 10:27

Grant

Becca

June

Grant

June

Grant

Becca

Tíz éve 14:34

Wyatt

Két nappal a Phoebe Dean-megemlékezés előtt

June

Grant

Tíz éve 15:10

Wyatt

Becca

Tíz éve 17:18

Becca

June

Grant

June

Tíz éve 18:15

June

Wyatt

Becca

Grant

Becca

Tíz éve 22:40

Egy nappal a Phoebe Dean-megemlékezés előtt

Wyatt

Grant

June

Becca

Grant

Wyatt

Tíz éve 00:00

Becca

June

Becca

June

Grant

Wyatt

Becca

Tíz éve 00:58

A Phoebe Dean-megemlékezés napja

Grant

Wyatt

Grant

June

Becca

Grant

Becca

June

Grant

Becca

June

Tíz éve 01:28 és 02:01 között

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Török Tünde

Borítóterv Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 604 479 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Prompt – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License