ARNOLD KINGA ANNA

AZ ÉJFÉL-VÖLGYI GIMNÁZIUM

2. RÉSZ
TENEBRIUM TORNYA

Könyv Guru

Budapest, 2026

Ráchel harmadik éve a gimnáziumban rögtön két rejtéllyel kezdődik: egy dallal, melyet csak ketten hallanak, és egy eltűnt tanárral.

Hiába tűnik úgy, hogy minden rendbe jött a híres eset óta, amikor Noctisum könyvét ellopták az iskolából, mindenki biztos benne, hogy hamarosan valami nagy baj fog történni.

Amikor rejtélyes, ez idáig ismeretlen ellenségek elrabolnak egy diákot, az egész iskola a feje tetejére áll. Ráchel azonban pontosan tudja, mit kell tennie.

Meddig megyünk el azért, hogy megmentsünk valakit, aki igazán fontos nekünk?

És mi a teendő, ha megtudunk egy titkot, amely megkérdőjelezteti velünk mindazt, amit idáig hittünk magunkról?

Kedves Olvasók!

Nagy köszönettel tartozom mindenkinek, aki elolvasta az első kötetemet, kiváltképp azoknak, akik – tapasztalatlanságom, zöldfülűségem ellenére – támogattak és drukkoltak nekem az elmúlt évek során. Tizenkét éves voltam, amikor megjelent első regényem, az Éjfél-völgyi Gimnázium első kötete, és nem voltam sokkal több, amikor befejeztem ezt a regényt, a második kötetet. Az elmúlt négy évben a polcon várakozott (vagyis leginkább a Word-dokumentumaim között), ennek ellenére sokan hittek benne, hogy egyszer még napvilágot fog látni. Nagyon köszönöm nekik, és persze mindenekfelett a szüleimnek, akik mindezt lehetővé tették!

Arnold Kinga Anna

TARTALOMJEGYZÉK

1. Füst a távolban

2. Az eltűnt tanár

3. Az első edzés Hannával

4. Váratlan üzenet

5. Noktan Arnando útja

6. Gurdorok és Achrippó

7. A helyettes

8. Valóságos álom

9. Tilos volt, de mindegy

10. Nem várt szövetség

11. A szüret

12. Vihar a küszöbön

13. Mezítlábas kalandor

14. Tenebrium tornya

15. A Trónok csarnoka

16. Diemein igazgatónő

17. Déjfél-völgy

18. Jade büntetése

19. Tornádó visszatér

20. Díjugratás és díjlovaglás

21. A szerződés

22. Az igazság

23. A Könyvek világa

24. Noctisum vére

25. A különórák

26. Többé már nem titok

1.

FÜST A TÁVOLBAN

Valahányszor Hantai Ráchel visszagondolt a második évére az Éjfél-völgyi Gimnáziumban, megfájdult a feje. Pedig abban az évben már nem is élt „áloméletet”.

Ráchel tizenhárom évesen került az Éjfél-völgyi Gimnáziumba, miután elolvasta az iskola alapítójának, Noctisum Albertnek a könyvét. Ezt a könyvet csak és kizárólag olyan emberek találhatják meg, akik tisztelik a múltat, és egyfajta nosztalgiát éreznek iránta. Az éjféliek ellenségei, a Dél-völgyi Gimnázium tanulói akkor lopták el az éjféliektől Noctisum könyvét, amikor Ráchel még csak nyolcadikos volt, és a könyv ellopása miatt az iskola addig biztonságos légköre egyszerre mintha elillant volna. Ráchel már az Éjfél-völgyben eltöltött első évében részt vett egy Iskolán Kívüli Számonkérésen (ismertebb nevén: IKSZ), ahová két legjobb barátja is elkísérte; Naltan Nóra Nikoletta, aki rendkívül jól vívott, és Dotras Máté, aki már most a legjobb úton járt afelé, hogy a világ legokosabb fizikusa legyen.

A kilencedik kudarcba fulladt Iskolán Kívüli Számonkérések tömkelege volt. Ráchelnek és barátainak új osztálytársai is lettek. Viszont már nem a jól megszokott „nyolcadik C!” felkiáltást hallották Woodter tanárnőtől, az osztályfőnöküktől, hanem azt, hogy „kilencedik C!”. Ráchel, Nóra, Jutka és Jade legújabb szobatársa Isabelle volt, egy francia származású lány.

– Az apukám szülei franciák – mesélte.

Fakóbarna szemei az első napokban folyamatosan kíváncsiságtól csillogtak, egyenes, dús fekete haja túllógott a vállán. Még egy ember, aki tökéletesen beszélt magyarul is, és franciául is. Persze ez az Éjfél-völgyi Gimnáziumban nem volt szokatlan. Ráchel minél gyorsabban igyekezett elsajátítani a franciát, de nehéz nyelv volt, ahogyan azt Nóra is megjósolta. Sokszor éjszakába nyúlóan görnyedt a füzete fölé, és próbálta megjegyezni a (véget nem érő) nyelvtani szabályokat, amelyeket általában két nap után elfelejtett. A magyartól eltérően rengeteg igeidő volt, mindenféle múlt, jövő és jelen idő. Már többször majdnem megbánta, hogy ezt a nyelvet választotta. Viszont a francia nyelv tanulása megkönnyítette a latint, a franciát pedig Nóra könnyítette meg.

De az elmúlt év egyenesen egy katasztrófa volt. Szinte minden második hónapban indult egy IKSZ, amit nem sikerült teljesíteni. Ráchel is ment még egyszer, de ő sem tudott többé bejutni a Dél-völgyi Gimnáziumba. Vissza kellett volna szerezniük Noctisum Albert könyvét, de a Dél-völgy őrei mindig kiszúrták őket, akár nappal volt, akár éjszaka. Az ötödik IKSZ után már nem is próbálkozott újra senki. Az évzárón mindenki mogorva volt, az a csekély ünneplés, ami az előző évben volt, sem maradt benne a diákokban. Legalább csodával határos módon a veszélyérzet nem rosszabbodott.

Ismét nyári szünet volt, a szünet vége. Ráchel sóhajtva bámult ki öreg ábrahámhegyi házuk ablakán, és lélekben felkészült rá, hogy szeptembertől már tizedikes lesz. Arra a sok gondtalan emberre gondolt a Balaton-parton, akik nem is sejtik, hogy valahol, egy másik világban, egy rejtélyes gimnáziumnak a tanulóit veszély fenyegeti. Ismét igazságtalannak tartotta, hogy csak egy egész iskolának fáj a feje a gondok miatt, miközben mindenki más jól érzi magát.

Immáron egy év elmúlt azóta, hogy az Éjfél-völgyi Gimnáziumban eltöltött első évük utáni nyáron Nóra felhívta őt és Mátét.

– Valamit el kell mondanom! – közölte köszönés helyett, de ez annyira fontosnak hangzott, hogy Máté nem akadt fenn a köszönés elmaradásán.

Megbeszéltek egy helyszínt, ahol találkozhatnak.

Nóra nagyon izgatott volt.

– Tudom, mi okozta a konfliktust a két iskola között. Igazából régóta tudom – vallotta be –, csak meg kellett esküdnöm év elején anyukámnak, hogy nem mondom el senkinek. Most viszont visszavonta ezt a kérését azzal a felkiáltással, hogy nektek is jogotokban áll tudni róla.

Ráchel és Máté döbbenten meredtek rá, majd a döbbenet izgatottságba csapott át.

– Na és micsoda? – faggatta Ráchel.

Nóra ezek után beszámolt a Dél-völgy és az Éjfél-völgy ellenségeskedését okozó régi balesetről, ami valakinek az életébe került, és a titokzatos bosszúról – amiről senki sem tudja, mi az –, és végül elővett egy bőrkötéses füzetet, amiben egy A konfliktus kibontakozik című verset mutatott. Ez volt az a vers, amelyet a Luténium kunyhóban talált Nóra, az első közös X-ük során:

Két nagy erőd, mely egymásra talál

Más nem állhat közéjük, csak halál

Bátor ifjú föld-mélyen hál

Többé nincsen béke már.

Ó, szép Luténium! Színtiszta igazság!

Forrásodat rejti most némaság

Vized mentén a vad s madár nem heverész

Otthon, barátság múlt ködébe vész.

Oh, nincsen más, csak átkos gyanakvás,

Csak újhold-vaksötétben bolyongás,

Ki barát volt, már ellenség

A vad táj gyűlölettől ég!

Utálat, megvetés; a védelem elvész,

Pusztítás söpör, akár a szélvész

Nincs kiút, menekvés, erők véget érnek,

Tenebrium tornya újra éled.

Keserűségtől, sötét haragtól,

Feldúlt, bosszús hangtól, vad szavaktól,

Víznek, tűznek immár vége,

Kimúlik mind világ fénye.

Enyészeté Noctis és Dies munkája,

Erőre kap árnyaknak hulláma,

Menedékről nem mesél más, csak a romja,

A világ félelmes csapda fogja.

Bátor gyermek elvétve, ha akad,

Nemesek hosszú sora megszakad,

Vérszomj, bosszú gyávák kardja,

Bátorságot más mutatja,

Hosszú még az út, míg végül eljő az Egy

Kinek a béke fontos, címeres,

Követi őt másik négy, aki jóra tör,

Összetartás ellen kétely a tőr.

Öt ifjú, s viszályt követ barátság,

Mindnek szívében izzik elszántság,

Négy jár majd ott hosszú utat,

Ötödiket ének sirat,

Világ-sorsot fordít az Ötnek ereje,

Kudarcot nem hoz Déjfél fegyvere,

A Világ is megváltoztatja Ötöket,

Halld, Öt, kutasd a régmúlt időket!

Régi igazságok épek lésznek,

Becsülete lészen éles észnek,

Könyveket tisztelik újra,

Porrá hull szét rossznak útja.

Ha olvasod soraim, ötök egyike,

Tudod teendődet, vidd hát végbe,

Ne kételkedj szavamban, tudod, így helyes,

Különb vagy, ha tudást meg nem veted.

Noctisum holdfényvíz tőre, ész könyve,

Diesidum égőnapfény kardja, erő gyűrűje,

Kard és tőr összecsap, Nubesium a kibékítője.

Öt, és a régmúlt visszatér, könyvek ereje feltámad,

Öt, és a vágtató ménes hazatér, a világ újból vad.

Luténium! Luténium! Ó, az élet forrása!

Örökké szabad, tengerig eljutó nemes patakja!

Te áldod dicső Nubesiumot,

Ki összetartja Holdat s Napot,

Ha elbuksz teendődön, minden világ elveszik,

A könyvek ragyogó fénye mindörökre kimúlik.

Ráchel és Máté szomjaztak minden szavára: kíváncsian hegyezték a fülüket, nehogy kihagyjanak egyetlen részletet is. – Tenebrium tornya? – lepődött meg Máté, aki nyilván nem örült neki, hogy nem tud valamit. – Hát az meg mi a csuda? Hol van?

– Fogalmam nincs – dünnyögte Nóra. – A vers alapján viszont ott van az ellenség fészke.

– És a vers azt írja, hogy egyszerre veszik el Noctis és Dies munkája! Vagyis nem a dél-völgyiek az igazi ellenségeink – észrevételezte Ráchel diadalmasan.

– Valóban úgy tűnik – bólintott Nóra kelletlenül. – De ez nem azt jelenti, hogy a déliek nem lettek volna aljas disznók az évzáró előtt.

– Ne feledd, hogy egy éjféli is csinált régen valamit, amivel nagyon megsértette a délieket.

– Csak kiegyenlítette a számlát! Egy diák meghalt, Ráchel! – kiáltotta Nóra felháborodva.

– Állapodjunk meg abban, hogy mindkét iskola rosszul cselekedett – mondta Máté diplomatikusan. – Egyébként meg, nézd, mit ír az Igazság Írója, Nóra – akárki legyen is az! „Vérszomj, bosszú, gyávák kardja”. Vagyis A konfliktus kibontakozik vers írója tudja, mi ez a bosszú. Csak meg kell találnunk. Vagy azt a bizonyos Egyet, a „címerest”, akiről a vers is ír.

– Csak – ismételte Ráchel. – Máté, ez az ember akárhol lehet. Ugyanúgy a normál világban, mint az Éjfél-völgy világában.

– Sőt – tette hozzá Nóra – lehet, hogy az Igazság Írója már halott.

– Nem állhatunk úgy hozzá, hogy nincs semmi esélyünk! – rázta a fejét Máté. – Legalább meg kell próbálnunk.

– Jó, de szerinted Woodter meg fogja engedni nekünk iskolaidőben, hogy elmenjünk megkeresni az, úgymond, ellenségeinket?

– Azt biztos nem – mondta Máté teljes meggyőződéssel. – Meg kell várnunk a megfelelő pillanatot.

– És az micsoda? – érdeklődött Nóra.

– Nem tudom – ismerte be a fiú. – De szerintem tudni fogjuk, ha eljön.

Egy év eltelt azóta, hogy Máté ezt mondta, és nem következett be az a bizonyos „megfelelő pillanat”. Pedig Ráchel tudta (hogy honnan, azt persze nem tudta), hogy hiába nem romlott túlzottan az iskolájuk védelme, azok a gonosz erők továbbra is éledeznek valahol. És ezek az erők mind a két iskola lakóira nézve valamilyen ismeretlen veszélyt hordoztak magukban. Márpedig ezt valahogyan meg kellene akadályozniuk. De mit tehetnének? Tanáraik nem engednék őket nagyon semerre, mert féltik őket. Hogyan is tehetnének akkor bármit is, ha korlátok közé vannak szorítva? „Gyáva tanárok! – mérgelődött Ráchel magában. – Mi nem mehetünk sehová, ők pedig túl gyávák ahhoz, hogy elmenjenek.” Hiába gondolta ezt Ráchel, ebben tévedett. Tanáraik egyáltalán nem voltak gyávák, egész egyszerűen nem tudták, hol kezdjék a keresést. És az 1813 óta fennálló szabály sem engedte nekik, hiszen aszerint csak a diákok mehetnek X-re. Mert azok pontosan arra szolgálnak, hogy ezek a különleges gyerekek bizonyíthassanak, és hogy ne vesszen kárba a tettrekészségük. Ráchelnek teljesen mindegy volt, csak csinálhasson végre valamit. Ha a halál torkába küldik? A lányt teljes mértékben hidegen hagyta. Vagy legalább engedjék végre lovagolni Tornádón.

Tornádó… Ráchel vért izzadva küzdött kilencedikben, hogy végre felülhessen a dél-völgyi lóra. Rengeteg vitája volt a lovardavezetővel, amelyeknek mindig az lett a vége, hogy Hanna visszaküldte a lányt az épületbe. Ráchel összesen kétszer ülhetett a gyönyörűséges deres lovon, de azt is csak titokban. Kapott volna rendesen Hannától, ha meglátja. Még ugrattak is, és semmi baja nem lett az égvilágon. Máskor pedig a dél-völgyieket kergette Tornádó hátán, és semmi váratlan nem történt. Egy csapatot alkottak, volt valami különös összhang közöttük, ennek ellenére eltiltották tőle. A lány ezelőtt soha életében nem gondolta volna, hogy ekkora fájdalmat okozhat neki, ha eltiltják egy állattól. Mégis, Tornádó egyike volt azoknak, akik a legtöbbet jelentették számára…

Ráchel mérgesen belerúgott az éjjeliszekrényébe, amit jól megbánt, mert a kislábujjával sikerült eltalálnia. Előre-hátra vonaglott pár fájdalmas másodpercen át, és meghallotta az öccse összetéveszthetetlen hangját:

– Ráchel, a berendezés marad! – ordított át az immár kilencéves Dani a szomszédos szobából.

– Kisfiam, ne kiabálj, mert nem hallom a megbeszélést! – kiáltotta az apukájuk lentről.

Ráchel felsóhajtott. Ez már napok óta így ment. Az apukája távdolgozott, hogy lejöhessenek a nyaralójukba, de ennek az lett az eredménye, hogy egész nap dolgozott, akár csak a munkahelyén lenne. Vagyis semmi időt nem töltött velük.

A következő pillanatban Lilla, Ráchel és Dani anyukája kopogtatott be a lány szobájának ajtaján.

– Igen? – kérdezte Ráchel, aki jobb híján az ágyán hempergett: ebben a melegben semmi mást nem lehetett csinálni.

Ráchel anyukája benyitott, szokás szerint mosolyogva, de ez most már (úgy egy éve) gondterhelt mosoly volt, amihez fáradt arc tartozott.

– Légy szíves, teregess ki, és utána leviszlek téged meg Danit a strandra.

Ráchel lerobogott a lépcsőn, és kirámolta a mosógépet. Miközben kiteregetett, elégedetten látta, hogy másnap nem úgy kell fölkelnie, hogy feltúrja az egész házat, mert nincsen tiszta rövid ujjúja.

Csakhamar kisétáltak a házból a késő délutáni melegben, és elindultak a strand felé, ami pár száz méterre volt tőlük.

– Miféle alak vagyok én! – somolygott a gyerekek anyukája, miközben a platánfák között sétáltak. – Munkaidőben strandolni viszlek titeket.

A nap már nem sütött olyan erősen, és a nagy tömeg kezdett eltünedezni a Balaton-partról. Még így is nagy volt a forróság, de már nem égetett a nap, direkt ezért jöttek a délután első pár órája után. A Balaton vize enyhén fodrozódott.

– Ráchel, miért vágsz napok óta ilyen mogorva fejet? – nézett Lilla a gondolataiba merült lányára. Szinte azonnal tudta a választ. – Az a ló, igaz?

Ráchel vonakodva bólintott.

– Is.

– Hát akkor mi még?

Dani közben elszaladt átöltözni, így Ráchel végre nyugodtan tudott beszélgetni az anyukájával.

– Tudod, régen volt az a balhé a két iskola között. És amióta ellopták Noctisum könyvét, a mi ereklyénket, azóta valami nincs rendben. Mindenki érzi. A tanárok is, a lovak is. És tétlenül kell várakoznunk, mert nem engednek minket Iskolán Kívüli Számonkérésekre már több hónapja. És tudod… ez őrjítő! – tett egy olyan kézmozdulatot, mintha fölrobbanna a feje.

Lilla tekintete elkomorult, ahogyan szokott, amikor valamelyik gyermeke veszélyben volt.

– Engem nem annyira zavar, hogy nem kerülsz életveszélybe – jegyezte meg.

– Ha nem teszünk semmit a gonosz erők ellen, akkor leszünk csak igazán nagy pácban – nevetett fel Ráchel keserűen. – Ha megerősödik az a valami, és ránk támad, vége van az Éjfél-völgynek és vele együtt nekünk is.

– Ilyet ne is ejts ki a szádon! – kérte Lilla.

Ráchel felsóhajtott, azon a napon már nem tudta hányadszorra. Az anyukájának ez volt a mániája, hogy nem lehet semmi rosszat sem kimondani. A lány azonban úgy gondolta, nem lehet elmenekülni a gondok elől, hanem szembe kell nézni a tényekkel.

– Mindegy – folytatta ingerülten –, a lényeg, hogy ez így nem lesz jó.

– Biztos az Éjfél-völgyi Gimnáziumba akarsz járni? – kérdezte az anyja óvatosan.

– Nem hagyhatom cserben a barátaimat! – háborodott fel Ráchel, majd hozzátette: – Sem Tornádót!

– Rendben – bólintott Lilla. – Csak egy kérdés volt.

Ráchel feldúltan elvonult átöltözni, majd fürdőruhában kisétált a stégre. Dani már az ötödik bombát ugrotta. Ráchel inkább egy fejessel vetette be magát a mély vízbe. Vigyáznia kellett, mivel nem mindenhol volt elég mély a tómeder. A víz némileg felélénkítette, például már nem érezte úgy, hogy menten hőgutát kap. A vízről persze rögtön az Éjfél-völgyi Gimnázium tava jutott eszébe és az, hogy mennyit fürödtek benne, és mennyit ugráltak a fastégről. Ő és az osztálytársai, meg az egész iskola. Vagy egyszerűen csak békésen üldögéltek a tóparton. Akár ősz volt, tél, tavasz vagy nyár, mindig szép volt az átlátszó, zöldeskék víz. És ezeket a szép időket árnyékolta be az az érzés, ami még legvidámabb pillanataikban is ott motoszkált bennük.

A lány fölúszott a vízfelszínre, de nem tudott levegőt venni, mert az öccse arcon fröcskölte. Dani, aki amint megtudta, hová jár a nővére, elkezdte bújni a Noctisum által írt Egy gimnáziumbant. Ráchel sokszor összekeveredett ezekkel a nevekkel, ugyanis számtalanszor előfordult, hogy mikor az anyukájuk felkiáltott Daninak, akkor a lány felugrott a szobájában. Mert azt hitte, hogy az éjfél-völgyi gimnáziumos Dvein Dániel van ott, az egykori IKSZ-es csapattársa, aki náluk egy évvel idősebb volt.

Ráchel beúszott a mély vízbe, és hátán lebegve élvezte a nap délutáni sugarait. Azzal a gondolattal úszott ki a partra, hogy este megint szenvedni fog a hajával, amit a balatoni iszap egyetlen masszává fogott össze. Bezzeg az öccse! Rövidkés szőke haját könnyen kifésülhette volna, ha akarta volna. Ránézésre csak pár arcvonásból lehetett volna megmondani, hogy Dani Ráchel öccse. Aztán, ha az ember jobban megismerte őket, már azt is észre lehetett venni, hogy néha ugyanúgy grimaszolnak, vagy hogy hasonló a hanghordozásuk. Már Dani is kiolvasta az Egy gimnáziumbant, ami meglepte Ráchelt, mert Danit nem lehetett könyvmolynak mondani. Mégiscsak: Dani is valamilyen úton-módon hozzájutott a könyvhöz, úgyhogy kellett legyen valamilyen tulajdonsága, ami összekapcsolta az Éjfél-völgy világával. De mire Dani eljutna az Éjfél-völgybe, Ráchel addigra már egyetemen lesz – vagy ki tudja, hol.

Ráchelnek este – ahogyan azt sejtette – alaposan meggyűlt a baja a hajával, ami persze az utolsó idegszálait is ki akarta készíteni. A lány ezután a teljesen átlagos nyár után (fürdés a Balatonban, lovaglás, egy hét utazás, olvasás és verekedés az öccsével) eléggé megviselt volt. Ugyanis amikor volt ideje a gondolkodásra, a Nóra által felfedett rejtélyeket próbálta megfejteni – nyilvánvalóan sikertelenül. Újabb és újabb rejtélyek merültek föl már attól a naptól fogva, hogy felvették az Éjfél-völgyi Gimnáziumba. Azóta lényegében minden egy hatalmas rejtély volt. Egy megfejthetetlen rejtély. Hülye rejtélyek!

És pár nappal később Ráchel ismét a titokzatos megálló felé tartott, az Éjfél-völgy időbuszának a megállója felé. Elővette a krétáját, és felírta: Belépek az Éjfél-völgybe. A felirat ezüstösen felragyogott, mint a holdfény, majd Ráchel nekiment az üvegnek. Olyan érzés volt, mintha vízen ment volna keresztül. Ez volt Noctisum ereje. A felsőbb éveseket éjfélkor vitte el az időbusz a normál világból, mert nekik volt évnyitójuk is, ami az elsősöknél elmaradt. Mivel a normál világban az év elején ebben az időpontban indult az időbusz, délre értek az Éjfél-völgybe, és azután éjfélkor már megismerkedhettek az új elsősökkel. Noctisum könyvének ellopása után az igazgató és a tanárok változtattak az iskola szabályzatán, hogy több diákot tudjanak fölvenni az iskolába. Most már azokat a diákokat is fölvették, akik már tizenhárom éves koruk után olvasták el az Egy gimnáziumbant, viszont tizenötödik évük betöltése előtt. Ezek a gyerekek (éjfél-völgyi időben) délben az udvaron találják majd magukat – és nagyon meglepődnek.

Ráchel azonnal kiszúrta az osztálytársait: Mátét, Nórát, Levit, Rafaelt, Samut, Andort, Isabelle-t, Jade-ot és a többieket. Szokásukhoz hűen vigyorogva és nevetgélve beszélgettek, de talán ők voltak az egyetlen vidám csapat a megállóban. Ugyanakkor még rájuk is rájuk ereszkedett valami baljós és komor fátyol, ami áthatolhatatlan ködként lebegte körül őket. Pedig mosolyogtak és nevettek. Voltak őszintén vidám pillanataik, mint ez is, de csak ritkán, egyre ritkábban. A többi osztálynak már csak nagyon ritkán. Dehát az, aki ebbe a C osztályba jár, az bármire képes.

– Szia! – köszöntötte Nóra fülig érő szájjal. – Idén már a húgom is ide fog járni!

– Az jó! – lelkesedett Ráchel.

– Ezt nem hiszem el! – hallatszott Jade mérgelődése. – Samu, tűnj már el!

– Mi történt? – fordult Ráchel a barátai felé.

– Á, csak a szokásos – legyintett Máté mosolyogva. – Samu megint jön a hülye vicceivel.

– Csak boldog, mert tavaly év végén már kitűnő volt, és dicséretes ötös fizikából és matematikából – tippelt Nóra.

– Csak egy éve ismerem, és máris fáraszt – jelentette ki Isabelle.

– Nyugi, minket már másnap fárasztott azután, hogy megismertük – nevetett fel Ráchel, hónapok óta először.

– Emlékeztek, amikor beszökött Ákossal és Jonatánnal a rajzterembe? – vigyorgott Levi. – Jó nagy marha volt.

– Az biztos – helyeselt Máté. – Én mentettem meg őket.

– „Pont láttam, amint kirepült egy madár…” – idézte Ráchel, és a többiek felnevettek. Még amikor nyolcadikosok voltak, Samu megszegte az iskola egyik szabályát azzal, hogy Ákossal és Jonatánnal bementek egy rajzterembe, ahol levert egy üveg tintát, és a rajztanár majdnem elkapta őket. Máté azzal mentette meg az osztálytársait, hogy elbújtatta őket a teremben, majd beetette a tanárnak, hogy látott egy madarat kirepülni a teremből, és biztos az verte le a tintásüveget.

– Az a madár igazából Samu volt – jegyezte meg Nóra. – Csak nem az ablak felé, hanem a rajzterem szekrénye mögé repült.

Sorra kerültek, és köszöntek az osztályfőnöküknek, Woodter tanárnőnek, aki egyben a kémiatanáruk is volt. A busz nyitott tetején már nem volt hely, ezért leültek a busz belsejébe. Ráchel megint megpróbálta megnézni, ki a buszsofőr, mert már nagyon kíváncsi volt rá. És meglepetésére ezúttal sikerült is. A sötétített üvegen keresztül egy fiút látott. Amennyire látta, nagyon fiatal lehetett. De a gyerekek tömege továbbsodorta, és nem tudta rendesen megfigyelni az alakot.

Útközben intettek felsős barátaiknak, Dvein Dánielnek és Mocsaras Panninak, de Nóra régebbi vívó riválisai is ott voltak: Moren Enzo és Szendréni Mátyás. A felsőbb évfolyamokból Nóra ellenfelei már egyetemre jártak. Még ott voltak velük a legerősebb évfolyamtársaik is. Nórának előző tanévben újabb ellenfelei is akadtak, az immár kilencedikes Arsuil Marci és a náluk eggyel idősebb Dvein Dani, aki leverte Enzót az évfolyamuk éléről, és a helyére állt. Így Nórának régi X-es társukkal kellett megküzdeni, és nehezen bár, de diadalmaskodott.

A busz hamarosan megtelt és elindult. Néhány pillanattal később már föléjük magasodtak az Éjfél-völgyi Gimnázium épületei. Az utazás után leszálltak az iskolabuszról, és megindultak a főbejárat felé, ahol Bence bácsi már várt rájuk. A busz eltűnt: visszament a többi diákért. Ráchel akárhányszor az Éjfél-völgyben volt, mindig otthon érezte magát, néha mégis furcsamód annyira távol tőle. És ennek az okát még csak nem is sejtette.

A gyerekek felvonultak a tornyaikba, és ledobták a táskáikat az ágyaikra. A szoba berendezése első évük után, amióta Isabelle is oda járt, megváltozott. Most Nóra ágya helyén még egy emeletes ágy virított, így már csak Ráchelnek volt sima ágya. Bepakolták a ruháikat a félig megtelt szekrényekbe, és egymás után bevették magukat a zuhanyzóba. Nemsokára már ünneplőben álldogáltak az udvaron.

A szökőkút most mintha szomorkásan ontotta volna magából a kristálytiszta vizet, amely átlátszóan csordogált. A fehér falak sem verték úgy vissza a fényt, mint azelőtt. Minden ugyanúgy nézett ki, de a hangulat már szemernyit sem volt ugyanaz. Az elegánsan felöltözött gyerekek is gondolataikba merülten álltak, mintha nem is az igazgató szavai, hanem a rájuk váró küzdelmek lebegnének előttük. Ez a hangulat még a C-sekre is rátelepedett, ami még a tanároknak is feltűnt, különösen Woodter tanárnőnek, aki úgy ismerte az osztályát, mint a rosszpénzt.

Azon az évnyitón a C-sek is idegesen nézegettek ide-oda az udvaron, mintha valamiféle támadásra gyanakodtak volna. A többi osztály tanulói is feszengtek: azt kívánták, bárcsak végre visszamehetnének a szobáikba – pedig már ott sem érezték magukat teljes biztonságban. Csak Máté olvasgatta szokása szerint a fizikakönyvét, de ő is néha lopva körbepillantott, és a keze a zsebében babrált valamivel. Ráchel jól tudta, mivel. A fiú hónapok óta zsebbicskát hordott magánál, szükség esetére. Még soha nem kellett semmiféle gonoszokat aprítania, viszont csokoládét annál többször, amikor elosztották egymás között. De volt azon a bicskán egy nyúlfarknyi fűrész is, ami miatt Ráchel kölcsönkérte a bicskát, hogy levághassa a lovaspályára belógó faágat, amely roppantul idegesítette.

Tizediktől már mindenkinek kötelező lett a francia nyelv és a lovaglás, amelyek régi hagyományok voltak az iskolában. Ezek a lehetőségek már kilencedikben is tárva-nyitva álltak, de Ráchelnek nem fűlött hozzá a foga, hogy Hannánál lovagoljon – annál az embernél, aki nem engedte őt Tornádón lovagolni. Máté és Nóra azonban kihasználták ezt a lehetőséget. Ráchel a maga részéről rájött, hogy ha otthon nem is jár iskolába, hazamehet álmában, így ezt egy héten kétszer-háromszor megtehette. Most viszont el kell majd tűrnie Hannát is, Hannának meg őt. Ráchel magában elhatározta, hogy el fog járni az otthoni lovardájába is, ahol őszintén kedvesek voltak vele.

Az évnyitó egyébként úgy zajlott, mint mindig: az igazgató mondott egy beszédet, elújságolta, kicsodák az új lovak, és beosztotta az újonnan érkezett kilencedikeseket és tizedikeseket. Ráchel osztályába most is csak egy új gyerek került: Zallai Nándor, egy világosbarna hajú fiú mandulaszemekkel. Gyanakvóan méregette újdonsült osztálytársait, főleg Samut, azt a bolondos Samut. A fiú egyszerűen visszavigyorgott rá (üdv a tizedik C-ben!), de Samu csintalan képével ez nem volt annyira bizalomgerjesztő. Nándor is azonnal megérezte a zavart, ami minden diákot zaklatott, már egy kerek esztendeje. Máté – az osztály diplomatája – minden tőle telhetőt megtett, hogy tisztességes magyarázattal és üdvözléssel köszöntse a fiút.

Ráchel mindebből semmit nem hallott, még az évnyitóból is csak szakadozó mondatokat, mert a gondolatai elhalkították az igazgató beszédét. Túlságosan is el volt foglalva azzal, hogy a közeljövőbéli lovasoktatás miatt bosszankodjon. Kíváncsi volt rá, hogy Hanna hogyan fog viszonyulni őhozzá. Akárhányszor egy térbe kerültek, a levegőben vibrált a feszültség. Ráchel mérges volt Hannára, amiért nem engedi őt felülni Tornádóra, Hanna meg azért rágott be a lányra, mert egy évig nyaggatta őt, holott megvoltak a teljesen érthető okai rá, hogy ne engedje Ráchelt felülni a deresre. Bezzeg Nóra folyamatosan lovagolhatott az éjfekete Máguson!

Azért Ráchel szokása szerint lesétált az iskola tavához. A fűzfa tavaly óta hosszabbra nőtt ágai és levélfürtjei most is meg-meglibbentek a szélben. A tó stégjét hullámok verdesték, és vízpermetet fújtak a lányra.

A lovak mit sem törődtek az ilyen enyhe széllel. Még jól is esett nekik a nyárvégi melegben. Csapkodniuk kellett a farkukkal, hogy elijesszék a még éber bogarakat, amelyek csak télen fognak visszahúzódni. Tornádó lehajtott fejjel szaglászta a földet, mellette meg ott legelészett a Fénysugár nevezetű pöttyös appaloosa kanca. Tornádó Ráchel közeledtét érzékelve felkapta a fejét, és vágtában a villanypásztor azon részéhez sietett, amely a legközelebb esett a lányhoz.

Nem sokkal később megjelentek a többiek is. Nóra Mágus felé vette az irányt, Máté meg, mint mindig, Ráchel mögött álldogált a könyve lapjaival babrálva, és körbekémlelt. Ráchel tudta jól, hogy ilyenkor Máté mire gondol: hogy neki nincs ilyen lova. Holott összebarátkozott Pajkossal, de ő egy dél-völgyi ló volt, amellyel egész életében egyszer találkozott, másfél évvel ezelőtt. Ráchel is különleges kapcsolatban volt Tornádóval, még ha nem is tudta volna megmagyarázni az okát. Nóra meg álmodott Mágussal, és a hannoveri is úgy viszonyult hozzá, mintha ő meg vele álmodott volna. Nóra szülei azóta megvették Mágust a lányuknak.

Most azonban a lovak sem voltak teljesen nyugodtak. Ahogy legelésztek, vagy a szénabálát rágcsálták, fülük idegesen antennázott körbe-körbe, figyelve, mitől kell megijedni. Idegesen topogtak néha, és a pályán is sokkal feszültebbek voltak. Egyedül Tornádó maradt nyugodt Ráchel közelében, mert tudta, hogy a lány bármi áron megvédi, jöjjön akármilyen veszedelem.

Ráchel már jó ideje érezte a zavart és a feszültséget a levegőben. A szél délről fújt feléjük, és – bár semmi köze nem volt a Dél-völgyi Gimnázium lakosaihoz – valami távoli veszedelem baljós szagát sodorta végig a rejtélyekkel teli tájon. Persze voltak, akik tévhitbe ringatták magukat, és a déliekre fogták a dolgot, miután ők lopták el Noctisum könyvét. De Ráchel tudta, hogy semmi közük nincs a dologhoz, és ők is érzik a baljós fenyegetést.

A diákoknak kezdett elegük lenni a balsejtelmekből és a bizonytalanságból. A tanároknak magyarázattal kéne szolgálniuk! Mindenki tettre kész volt. De senki nem tehetett semmit.

Míg a C társalgó felé bandukoltak a lépcsőkön, Máté a fejét törte, s egyszer csak így szólt:

– El kéne mennünk Achrippóba.

– Hová? – meredt rá Levi, és a többiek is értetlenül pillantottak feléje.

– Achrippóba. A városba, amelyről Vargály Kende, a tanyás mesélt, amikor Ráchel és én elmentünk Dvein Daniért.

– Könyörgök, mi ez az egész?! – fakadt ki Nándor. – Egyáltalán mi folyik itt? Nemhogy azt nem értem, mit keresek itt, de hogy mi a csuda az a Akhipó meg Harkály Kende, arról végképp fogalmam sincsen!

– Hidd el, én is így voltam vele az első napomon – mondta Jade. – Bár engem nem ért rögtön ennyi váratlan dolog hirtelenjében. Hacsak nem az éjszaka…

Ahogy ezt mondta, Jade megborzongott.

– Miért, mi lesz velem éjszaka? – kérdezte Nándor résnyire szűkítve mandulaszemeit.

– Azt majd meglátod – mondta Jade. – Vedd úgy, hogy legalább figyelmeztettelek.

– Hát ez csúcs! – mondta Nándor, ami azt hagyta feltételezni, hogy egyikükben sem bízik meg (nem meglepő módon).

– Érdekes, én is csak ennyit mondtam Ráchelnek annak idején – jegyezte meg Máté. – Igaz, Ráchel?

– Hm? – nézett fel Ráchel, aki éppen el volt merülve lovas eseményeik emlékében, és elpirult, amikor visszagondolt arra, ahogyan Mátéval vágtáztak.

– Minden rendben? – kérdezte Máté.

– Persze! – felelte gyorsan a lány, és visszatért a jelenbe.

A többiek megpróbáltak visszatérni az eredeti témához.

– Miért is kéne nekünk Achrippóba menni? – kérdezte Rafael.

– Mert lehet, hogy ott van az Igazság Írója, akárki legyen az – mondta Máté, mintha ez teljesen egyértelmű lenne. – Hónapok óta itt pöckölgetjük a homlokunkat unalmunkban, és néha riadtan nézünk körbe, mert elfog minket a félsz. Na de mitől? Ez az, amire senkitől nem kapunk választ. És anélkül, hogy tudnánk, mi vagy ki az ellenség, nem tudjuk legyőzni, vagy egyáltalán tenni ellene. Achrippóban találhatunk valakit, aki tud valamit mondani erről a dologról. Ha eredménytelen is, mit sem bánom, de muszáj lépéseket tennünk a helyes út érdekében. De így, így csak erősödik az a valami, és érzem, minél erősebb, annál legyőzhetetlenebb. És biztosak lehetünk benne, hogy az a valami nem valami kedves dolog, hanem ellenünk dolgozik, és a vesztünket akarja. Ezt mindannyian nagyon jól tudjuk.

– Máté, ez mind szép és jó. Te a helyes útról beszélsz, de nem tudjuk, mi az – mondta Nóra –, és az egész akadályokba ütközik. Kezdjük az elsővel, hogy a tanárok bereteszelik az iskola kijáratait, és nem engednek azon túlra.

– Tudom – bólintott Máté. – De régen olyan jól leküzdöttük ezeket az akadályokat, hogy nem értem, most ez hogyan lehetne másképp. Régen együttműködtünk, és bármire képesek lettünk volna. De… ezt már nem érzem.

– Ebben lehet, hogy igazad van. De mi sem érezzük – mondta Nóra.

– Mit nem éreztek? – ütközött meg Máté.

– A reményt és az összhangot – felelt rá Jade nem valami biztató hangon.

– Milyen reményt? Egyelőre nincs veszedelem, így remény sem! Nem adhattátok még föl, de ha igen, akkor ezt komolyan gondoljátok? – Máté lába földbe gyökerezett a döbbenettől.

– Azt nem mondanám – mondta Ráchel. – Csak én például nem látom, hogyan folynának az események.

Nándor ide-oda kapkodta a fejét.

– Különös – mondta. – Egyfelől semmit nem értek abból, amit itt összehordtok, másfelől viszont én is érzek valamit. Viszont ha jól értem, valaki olyat kerestek, akiről nem tudjátok, ki az – tette hozzá gúnyosan, majd megint elkomolyodott. – Valahogy rosszat sejtek… de nem felőletek.

– A mindenit! – mondta Levi cinikusan. – Rosszat sejt, de nem felőlünk! Szerintetek ez haladásnak számít?

– Fogd be, mert lassacskán Samu lesz belőled – fakadt ki Nóra.

– Mit értesz azalatt, hogy Samu lesz belőle? – kérdezte Samu sértetten.

– A te szokásod mindenkit szívatni! – fordult oda Levi is.

Ráchel fel sem eszmélt: a többiek máris egymás szavába vágva hevesen vitatkoztak. Összevissza dobálóztak olyan sérelmekkel, amiket már rég elfeledtek, és amiknek a legkisebb közük sem volt a témához. Szörnyű felismerés hasított a lányba. Megpróbált önmagára koncentrálni, és ahogy összpontosított, mintha fekete köd borult volna az agyára. Megerősödött benne az az érzés, hogy valami nincs rendben. És ennek az érzésnek a megerősödését az osztálytársai okozták a veszekedésükkel.

– Álljatok már le! – kiáltotta, és a többiek feszülten fordultak feléje. – Ti nem érzitek?

A többiek döbbenten néztek rá, ahogyan megérezték magukban.

– Ez a céljuk – emelte fel a hangját Ráchel. – Hogy összevesszünk. Ne tegyünk úgy, hogy nekik jó legyen! Gondoljatok arra, hogy sokkal jobb barátnak lenni.

– Mind összetartunk – tette hozzá Máté, amikor már ő is megnyugodott.

Mindenki visszagondolt a közösen eltöltött időkre, és nyugalom járta át őket. A tóra gondoltak, arra, ahogyan nevettek, a fűzfa suhogására és a tó hullámaira.

– Én nem emlékszem – mondta Nándor, de a többiek nyugodtsága némileg rá is átsugárzott.

– Tudom – mondta Ráchel –, de meg kell bíznod bennünk. Muszáj. Becsületszavamra mondom, hogy nem hazudunk. Én is érzem a feszültséget, de hogyha hagyjátok, hogy eluralkodjon rajtatok, csak rosszabb lesz. A helyetekben nem hinném el, hogy egymás ellenségei vagyunk.

A többiek összenéztek. Már egyáltalán nem értették, hogy veszhettek össze ilyen csekélységen, amikor azelőtt soha nem kaptak egymás hajába. Ráchelnek igaza volt. Mindenki szép lassan megnyugodott, és visszaűzték a rossz emlékeket az árnyékba. Az imént erősödő félelem visszaapadt.

– Ez ijesztő – mondta Jutka, és ebben mindenki egyetértett. Majd csak mintha magához beszélt volna, suttogni kezdett: – De kik lehetnek ezek? És vajon a kik-e a megfelelő szó rájuk?

A választ azonban senki sem tudta.

Éjfélre lementek a kupolába, hogy üdvözöljék az új diákokat. Az igazgató elmondta a szokásos beszédét (az új és régi szabályokat, hogy másnap nem lesz tanítás, és a többi). Mégis minden és mindenki feszült volt, talán csak Nóra volt vidám – örült, hogy a húga is végre az Éjfél-völgyi Gimnáziumba járhat (ők nem olyan testvérek voltak, mint Ráchel és az öccse, akik jártasak voltak a veszekedésben).

Felcaplattak a szobáikba, és megmosakodtak. Egy teljesen átlagos első napi este volt: odakint ciripeltek a tücskök, szénát ropogtattak a lovak, a baglyok huhogtak, és a szél zizegett a bokrok és a fák levelei között. Az ablakuk tárva-nyitva az íróasztaluk felett, így a hold és a csillagok fénye is beszűrődött a szobájukba. Ráchel, aki most az ablaknál állt, hallani vélte a távoli tenger hullámzását, és friss sós levegő csapott az arcába. Aztán mintha dalt hallott volna a messziségből, halkan és mégis tisztán csengőt, mint a levelek zizegése és a víz csobogása. Az ének elöntötte az agyát, és minden más gondolatot kilökött a fejéből:

Vitorla lobog, messze-messze Tengeren,

Fehéren ragyog holdfényben és napfényben,

Kecses s csiszolt lélekvesztő vitorlája,

E partról indult; megy tengerek habjára.

Ó Tenger! Te tiszta, viharos vagy nyugodt,

Gyémántként szikrázik habod s szép hullámod,

Rajtad kelt át megannyi mi testvéreink,

Kikről többé nem hallottak már füleink.

Ráchel izgatottan fülelt, s várta a folytatást, de a szomorú énekszó abbamaradt, és ismét csak a megszokott hangokat hallotta. Kinyitotta a szemét. Ráchel agyát újra betöltötték a gondolatok, és a nyugodtság is eltűnt belőle.

– Ti is hallottátok? – kérdezte a többiektől, akik az ágyaikon olvasgattak.

– Mit? – ült fel Nóra az ágyában. – Kellett volna hallanunk valamit?

Nóra felállt, és odasétált Ráchelhez.

– Hallod-e – mondta izgatottan –, ne a füledet használd, hanem a szemedet!

Nóra előremutatott, annak a hegynek az oldalára, amit másfél évvel azelőtt meg kellett mászniuk, és mint megtudták, Hrad-Vun volt a neve. Hogy ez a név honnan ered, vagy mit jelent, azt egyelőre még csak nem is sejtették, ahogyan a földrajztanáruk sem, aki alig taposhatta harmincas éveit.

Ráchel arra nézett, amerre Nóra mutatott. A hegyoldalon a fák közül füst gomolygott elő, s szállt fel az égre, majd eltűnt a sötét égbolton. Ráchel elakadt lélegzettel figyelte.

– Mi az? – kérdezte Jade. Most már őt is érdekelte, mi történik.

Jade, Isabelle és Jutka odacsoportosultak az ablak elé.

– Erdőtűz? – riadt meg Isabelle.

– Nem – mondta Jutka. – Ez nem lehet az. Szerintem valaki tábortüzet gyújtott.

– De ki lehet az? – kérdezte Nóra, bár nyilvánvaló volt, hogy egyikük sem tudja.

– A dél-völgyiek csak nem indítanak újabb támadást! – hitetlenkedett Jade.

– Már eléggé kiraboltak minket – csóválta a fejét Jutka. – Nem, szerintem határozottan nem ők azok. Viszont az a hang – fordult Ráchel felé. – Mintha én is hallottam volna valamit.

– Hát én biztosan nem hallottam semmilyen hangot – mondta Nóra. – Mármint milyen hangot?

– Énekszót – mondta Ráchel, és Jutka bólintott.

Nóra, Jade és Isabelle azonban értetlenül néztek rájuk.

Jutka izgatott lett, ezt onnan is lehetett látni, hogy a szemüvege elferdült az orrán. – De nem értettem, hogy miről szól a dal, egyszerűen tudtam…

– Hát ez furcsa – jegyezte meg Ráchel, és elnyomott egy ásítást. – Viszont én alszom, mert mindjárt elnyom az álom, így álltomban. Majd holnap megbeszéljük.

Mindenki izgatottan bújt be az ágyába, és eltűnődtek ezeken a furcsa dolgokon. Ráchel ugyan nagyon álmos volt, de még sokáig nem bírta lehunyni a szemét. Újra és újra az énekszót hallotta füleiben, a csilingelő hangot, amint szomorúan dalol. Fogalma nem volt róla, ki énekelhette, vagy merről jöhetett a dal. És miért csak ő meg Jutka hallhatták. Legalább jól indult az év: ismét felfedezetlen izgalmakat rejtve, és nem csak monoton idegességet és szorongást. Talán most többet tudhatnak meg.

Ezzel a gondolattal sikerült álomba merülnie, amikor a szobában már mindenki más húzta a lóbőrt. Az énekszó az álmára is hatással volt; a tengert látta maga előtt, amely csak úgy csillogott a holdfényben egészen a látóhatár végéig. De a látóhatár végén volt valami. És ott valami határozottan nem stimmelt.

2.

AZ ELTŰNT TANÁR

A második napjuk Nándor győzködésével telt, hogy nem, nem őrült meg. Márpedig végig kitartani látszott emellett, mert bezárkózott a csigaházába. Valahogy aztán megenyhült, és körbevezették a birtokon. Nóra elmondta neki, kihez forduljon következő éjszaka: Hélához, az ő anyukájához. Nándor ebbe valamilyen szinten belenyugodott, örült, hogy van valami célja.

Ráchel jól emlékezett arra, amikor Jade és ő elmentek Hélához, mert az első „áloméletük” egyszerűen kriminális volt. Héla magyarázata viszont érthető volt (többnyire), és a következő döntés elé állította őket: vagy maradnak az Éjfél-völgyben, és áloméletet élnek, vagy elmondják a szüleiknek az igazságot, a harmadik opció pedig az volt, hogy folytatják régi életüket a normál világban. Ráchel akkor úgy döntött, nem árul el a szüleinek semmit, és kerek egy tanévig ez így is maradt. Mostanra azonban a családja már mindent tudott.

De a lány előtt újra és újra felragyogott a tenger képe, mint holmi fénysugár, és a dal, amely olyan tiszta volt, mint a tenger hullámai. Sejtette, hogy nem is Achrippóból, és nem is a szántóföldi tanyásoktól érkezett. Viszont akkor honnan máshonnan jött volna? Ráchel nem tudta, hogy ezeken a helyeken kívül bárhol máshol élnek-e emberek. Bár az alábbi ábra mégis azt sugallta…

Rákövetkező reggel Ráchel bedobálta a tankönyveit és a tolltartóját a táskájába, és halkan lépegetve lement a kupolába. A fiúk nagy részét már ott találta az asztaluknál, s az új fiú szemlátomást jó magyarázatot kapott Hélától. Samu, Jonatán és Ákos, a három csintalan (és egyben az osztály hétalvói), még mindig aludtak. Samu ugyan az osztály legjobb tanulói közé került, még mindig rájött néha az ötperc, és ilyenkor értelmetlen vicceivel osztálytársai agyára ment. Főleg Máté fogta a fejét, aki nehezen tűrte a hülyeséget és a nem vicces vicceket.

Máté a legújabb fizikakönyve fölé görnyedt, Nándor a matematika-tankönyvvel babrált, a többiek meg a zabkásájukba meredve gondolkodtak. Levi valószínűleg a földrajztól retteghetett, amiből nyolcadikban csak a kettes átlagot bírt hozni magának, kilencedikben meg hármas lett az év végi jegye. Andor az új órarendjüket szemlélte, amit kölcsön kellett kérnie Mátétól, mert a sajátjára kiborította a limonádéját.

– Na ez király! Ma dupla matematikával kezdünk! – zsörtölődött.

– Az nagyon király! – dörzsölte össze a tenyerét Máté, és hozzálátott a zabkásájához. Elég szórakozott lehetett aznap reggel, ugyanis nem is szerette a zabkását, de nem tűnt fel neki, mi a reggeli, még akkor sem, amikor elkezdte enni.

– Dupla matek? – fájlalta a fejét Luca. – Az pompás lesz így hétfő reggel.

– Ne izéljetek már! – vetette le magát egy székre Samu fáradt arccal. – A matek az jó lesz! Tegnap átnéztem a tavalyi anyagot!

– Ha két évvel ezelőtt mondod ezt, nem ismertem volna rád! – mondta Levi.

– Matematika? – nézett fel Nándor. – Az jó. Az egyik kedvenc tantárgyam.

– Neked – mondta Kata. – Örülj neki. Egyébként ma első két órában osztályfőnöki lesz, szóval a matekot fújhatjátok. Jaj ne, már megint zabkása van?!

– Milyen zabkása? – pillantott fel Máté a könyvéből.

– Nézz a tányérodba, tudászseni! – kuncogott Ráchel.

Máté zavarodottan nézett a tányérjába.

– Ja! – lepődött meg. – Mindegy. Most nincs is olyan rossz íze!

– Látod – mondta Samu –, most én foghatom a fejemet, mint te, amikor fagylaltot ettem télen.

Máté vállat vont. A reggeli többi része csöndben telt, majd rászánták magukat, hogy elinduljanak a tantermük felé. Ráchel igyekezett mindent megérteni és megjegyezni, de a gondolatai hajlamosak voltak elterelődni a tanév rendjéről. Minduntalan visszatértek a tengerhez és a megválaszolatlan kérdéseihez.

Máté lagymatag figyelemmel kísérte a délutáni órákat: ő már elég jól tudta ezt az anyagot. Samu, Nándor és még pár lány (közöttük Nóra) érdeklődve és aktívan vettek részt az órán, viszont az osztály többi része feszülten figyelt. Ráchelnek hirtelen az az érzése támadt, hogy az osztályában mindenkinek a füle úgy jár körbe, mint a lovaké, még ha nem is mozgatták őket. Csak fél füllel figyeltek az órára, a másikkal meg a távolba hallgatóztak, hátha hallanak valami szokatlant. A fizikatanár is elég szórakozott volt (dehát ő mindig az volt, például hajlamos volt rá, hogy olyan anyagból adott fel házi feladatot, amit még nem is tanultak, így vért kellett izzadni a házi megoldásához. Ilyenkor általában Máté kezdte el kapiskálni a megoldást, de ez senkit sem lepett meg. Ráchel a legtöbb esetben tíz perc fejtörés után feladta, és ezzel nem volt egyedül. De olyan is megesett, hogy valami véletlen folytán rájött a lényegre.)

Az osztályfőnöki utáni fizika után irodalom óra következett, és Ráchel némileg kiengedett, mert az irodalom ment neki, mint a karikacsapás. Elbattyogtak az M (Művészetek és nyelvek) toronyba. A terem ajtaja tárva-nyitva állt, amiből úgy vélték, bemehetnek, mert a tanár nyilván járt már itt, csak elszaladt mosdóba vagy az irataiért. Az osztályban a gyerekek csevegni kezdtek, néha nevettek is, és teltek-múltak a percek. Ráchel feszengve pillogott az órájára, és elképzelése sem volt, hová tűnhetett Roldan tanár úr. Máté szokásosan a fizikakönyvébe meredt: ilyenkor kilépett mindenféle időzónából, és teljesen megfeledkezett róla, hogy léteznek más dolgok a fizikán kívül. Ráchel rájött, hogy még mindig Mátét nézi, és visszafordult hű barátja, az órája felé. Következő pillanatban Nóra viharzott be kipirosodott arccal a terembe hóna alatt az irodalomfelszerelésével. Amikor észrevette, hogy a tanár nincs a katedrán, Ráchel asztalához sietett.

– Hú – lihegett. – Vissza kellett mennem az irodalomcuccomért. A szobánkban felejtettem – körbepillantott, és kérdőn nézett Ráchelre. – De mondd csak, hol van Roldan?

– Azt én is szívesen megtudnám – felelte Ráchel.

– Lyukasóra? – kérdezte Nándor.

– Nem tudok róla – mondta Ráchel.

Nóra a katedrára szaladt.

– Csendet! – kiabálta, és hirtelen mindenki elnémult. – Hol van Roldan?

A tizedik C osztály kapva kapott ezen a kérdésen, és kiáltozni kezdtek, hogy nem tudják. A hangzavar egyre nagyobb lett, mígnem Máté felállt, és összecsapta a könyvét. Javasolta, hogy keressék meg Woodtert, és jelentsék Roldan eltűnését. A diákok felpattantak, és kirohantak a teremből. Futva siettek végig a folyosókon, egészen Woodter irodájáig. A kémiatanár persze nem volt ott, nyilvánvalóan órát tartott. A gyerekek Noktan Arnando igazgató úr irodáját vették hát célba, és Máté bekopogott, de ezt a kopogást semmiképp sem lehetett halk kopogásnak mondani. Noktan professzor hangja meglepettnek hangzott bentről, ahogyan szabadot kiáltott az irodájából.

Máté odabent kifulladva vázolta fel a helyzetet, pedig nem is a nagy iramú futástól volt kifulladva, hanem a hirtelen rátörő izgalomtól.

– Értem – mondta az igazgató hivatalos hangon, de hangjából kihallatszott az aggodalom. – Nos, a tanár úr biztosan nem beteg, úgyhogy nézzenek be a termekbe, hátha Roldan tanár úr elvétette, hogy kinek is kell órát tartania. A tanáriban is nézzék meg, legyenek szívesek, ha már segíteni akarnak. Én addig szólok Bence bácsinak, hogy ő is kezdje el keresni a tanár urat.

– Rendben! – bólogatott Máté vidáman, mint a kutya, aki megérzi, hogy hamarosan sétaidő. Az összes gyerek örült, hogy végre történt valami, és megtört az a monotonság, ami már egy éve uralkodott az iskolán.

A fiú futólag köszönetet mondott, majd kiment, és nem kellett elmondania az osztálynak a hallottakat, mert azok szorgosan hegyezték a fülüket, és fültanúi voltak az egész beszélgetésnek. Szapora lépésekkel indultak meg a tanári felé, és oda is bekopogtattak. Utána következtek az osztálytermek. Végigjárták az egész épületet. Egyre több tanár dugta ki az orrát a folyosóra, hogy megnézzék, mi ez a hangzavar ami ilyen otrombán belezavar az óráikba. Egyre több gyerek csatlakozott a menethez, a tanárok meg elszaladtak, hogy máshol keressék Roldant. Az irodalomtanár eltűnésének híre futótűzként terjedt. Csakhamar az egész iskola felbolydult: tanárok rohangásztak fel-alá, a diákok csoportostul járták az épületeket, és beindult a sziréna. Abból a pár hangszóróból, ami az iskolában volt, Noktan hangja szólt, amiben arra kérte Roldant, hogy azonnal fáradjon az irodájához. Egyre többen kiáltozták az irodalom- és nyelvtantanár nevét. A diákcsorda a tizedik C vezetésével haladt végig a kupolaépületben, a T (Természettudományok), az M (Művészetek és nyelvek) és a K (Könyvtár) toronyban. Ezek után következett a testnevelésterem, az aréna, az udvar, az istálló, a kinti sportpályák, az öltözők és végül az A, B és C torony. Mindeközben a tanárok feltúrták a tanári tornyot, és Roldan szobájába is betörtek. Az irodákat is megnézték. Bence bácsi az állat- és őrtornyot vizsgálta át, meg az iskola főkijáratát. Roldan tanár úr nem volt sehol.

Bár az izgalomtól minden diák felélénkült, sőt többségük lelkesen loholt fel-alá az iskolában, mindenki aggódott egy kicsit. Roldan az a fajta tanár volt, aki inkább engedékeny, mint szigorú volt, és sohasem kiabált. Mindig némán rótta a folyosókat, mintha gondolatai teljesen lekötnék, közben elmaradhatatlan tweed zakója meg-meglibbent lépteinek ütemére. Ugyan gyakran mosolygott, sohasem tűnt úgy, mint aki igazán örül valaminek. Mintha az a valami, amitől annyira elveszettnek tűnt, ahogy gondolataiba mélyedt, szomorúsággal és bánattal töltené el. Mindig válaszolt tanítványai kérdéseire, de nem lehetett vele úgy beszélgetni, mint ahogyan némely tanárral. A gyerekek többsége kedvelte, mert annak ellenére, hogy nem lehetett vele jól beszélgetni, mindig egyfajta jóindulat és törődés csillogott a szemében. Nem csoda, hogy egy idő után a diákok nemcsak izgalmat, hanem aggodalmat is kezdtek érezni.

Váratlanul Woodter tűnt fel az egyik folyosón, és az összes diákot lezavarta az udvarra. Minden osztály a saját osztálytársaival csoportosult egy helyre, majd kinyílt az udvar ajtaja. Noktan igazgató úr lépett ki az épületből. A diákok néma csöndben várták az igazgató mondanivalóját. A férfi feszülten felvázolta a helyzetet, és megköszönte a tizedik C osztálynak, hogy értesítették. Utána halkan vitatkozott valamit a tanárokkal, majd ismét megszólalt:

– Ezentúl, ha elhagyják az iskola épületét, akár az udvarra mennek, akár a tóhoz, mindenhová vinniük kell a tőreiket. Az idő többi részére a tőrök a kupolában lesznek, és ha meghallják a szirénát, magukhoz kell venniük őket. Minden héten mindegyik osztálynak ki lesz jelölve egy időpont, amikor le kell menniük vívni és edzeni a testnevelésterembe, tanár nem lesz: Bence bácsi fog felügyelni önökre. Most mindenki menjen vissza az óráira! Vacsoránál vigyék le a tőreiket a kupolába, vacsora után meg kötelező a tornyaikban tartózkodniuk.

A diákok csoportokban indultak el, tanáraikkal az élen. Mindenki sugdolózott, Roldanról beszéltek. A gyerekek összehúzódtak, mintha a titokzatos ellenség már az iskolában lopakodna, s csak a megfelelő pillanatra várna, hogy lecsapjon. Az órák folytatódtak, de a tanárok folyamatosan zseb- és karóráikat nézegették, és ötpercenként néztek az ablak felé. Pattanásig feszült a hangulat, a diákok topogtak a padjaikban, és az asztallapon doboltak az ujjaikkal, vagy a padtársukkal pusmogtak arról, hogy miért tűnhetett el Roldan.

Az órák véget értével mindenki visszavonult a tornyába. Aznap senki sem ment le a kupolába házit írni; a gyerekek felváltva ültek az íróasztalnál, vagy az ágyaikon ülve törték a fejüket. Nóra telepedett le az íróasztalhoz, őt váltotta fel Ráchel, Ráchelt Isabelle. Jade és Jutka megelégedtek az ágy kényelmével is.

– Most már legalább tudjuk! – csapta össze Isabelle a tankönyvét, aminek nemigen vette hasznát, mert nem bírt a tanulásra koncentrálni.

– Mit? – kérdezte Ráchel hanyatt fekve az ágyán. Jutka is lenézett az emeletes ágy tetejéről.

– Már tudjuk – ismételte Isabelle és felállt –, hogy mi volt tegnap az a füst a Hrad-Vunon. Roldan tanár úr volt az, nyilván még tegnap reggel meglógott.

– Logikus magyarázat, tetszik – mondta Nóra. – De vajon miért ment el? És kötve hiszem, hogy ő danolászott volna.

– Hogy miért ment el, azt nem tudom – mondta Isabelle. – És egyetértek azzal, hogy nem ő énekelt. Még ha nem is hallottam énekelni, Roldan nem a dalairól híres.

– Maximum a verseiről – tette hozzá Ráchel.

– Nem tudok róla, hogy Roldan írt volna verseket – jegyezte meg Jutka.

– Én azelőtt, hogy az Éjfél-völgybe kerültem, soha nem hallottam Roldan Péter nevét – jegyezte meg Nóra és az ágyán gyertyázva a lábával megérintette maga fölött Isabelle ágya alján a léceket.

– Péter a keresztneve? – kapta fel a fejét Jade.

– Ja – mondta Nóra. – Azelőtt nem is gondoltam rá, hogy a tanárainknak lenne keresztnevük. Ezt tudom. Meg hogy Bogála tanárnőnek… – nem tudta befejezni a mondatát, mert Jade félbeszakította: – Ez a név már szerepelt máshol is.

– És? – kérdezte Nóra szórakozottan. – Nem csak Roldant hívják Péternek.

– Hol? – kérdezte Ráchel Jade-tól, és felült az ágyában.

– Igazság szerint – fogta halkabbra a hangját Jade, és a többiek közelebb húzódtak, hogy hallják a hangját – nem csak a tanárok jártak Roldan szobájában. A tanárok figyelmét elkerülte egy cetli az irodalomtanár fiókjában. Én és az unokatestvérem bementünk Roldan irodájába.

– Nem is mondtad, hogy hogy hívják az unokatestvéred, azt meg pláne nem, hogy ide jár – mondta Jutka szemrehányóan. – Ki az?

– Jázmin, az A-soktól, már az első évünktől kezdve velünk egy évfolyamba járt, de volt egy kis összezördülésünk, így hát keresztülnéztünk egymáson, és nem beszéltem róla nektek. Jázmin a bicskájával kinyitotta a kulcsra zárt fiókot, valami speciális bicska volt, vagy mi. A lényeg az, hogy Roldan nem akarta, hogy erről mások tudjanak – hadarta Jade, miközben előhúzott egy cédulát a zsebéből, amit felmutatott. – Felolvasom, amennyit lehet belőle, mert a tanárok az irodában való kutatás közben kiönthettek valami lét, ami befolyt a fiókba. Így is megküzdöttünk vele Jázminnal, mire sikerült valamit kisilabizálnunk belőle, de aztán rám bízta mondván, hogy ő mindig mindent elveszít. Gondolom, kissé szétesett, és a szobatársai is nagy bohócok lehetnek. Mindegy, a lényeg, hogy itt van ez a papírfecni, és figyeljetek csak: azt mondja, hogy: „Péternek…”, vagyis ezt valakitől kapta, csak tudnám, kitől, „meg kell keresni a…”, itt annyira elmosódott egy darabon, hogy csak a tintafoltok látszódnak. Utána: „…akik képességekkel…” már megint el van maszatolva, „…jó helyrehozás…” „…de semmiképp sem könnyű, s az esélye ennek nagyon csekély”, és ennyi. Aláírás nuku.

– Tudod, ha hadarsz, akkor nem igazán lehet érteni, amit mondasz – mondta Ráchel. – Mutasd csak meg azt a cetlit!

Mindannyian megnézték az írást, de nem tudtak többet kiszedni belőle, mint Jade.

– Akkor – foglalta össze Nóra –, ha jól értelmezem, Roldan valakinek a tanácsára, akiről nem tudjuk, ki az, elment keresni valakiket, akik képességekkel…, gondolom, oda a „rendelkeznek” illik, hogy helyrehozzon valamit, de a megtalálásuknak az esélye szinte egyenlő a nullával. Roldannak meg jó ötletnek tűnt csak úgy, se kép, se hang eltűnni.

– Nagyjából ennyi – bólintott Jade. – Legalábbis én sem foglaltam volna össze jobban, de az egész nagyon obskúrus.

Mindnyájan egyetértettek ebben, és visszazuhantak gondolataikba. Ráchel, ha rajta múlott volna, felkapta volna a lábára a szép fekete csizmát, és magára kanyarította volna a sötétkék köpönyegét – amit kicsit több mint egy éve kapott dicséretként az első évzáróján az Éjfél-völgyben –, és már szaladt is volna ki az iskolából Roldan után. Sajnos ezt nem tehette meg.

Lassacskán lefekvéshez készülődtek. Odakint megint esni kezdett az eső és villámlott. Az ég néha megdördült a távolban, akár egy ágyú, és felhangzott a távolból a farkasok üvöltése. A diákok már mélyen aludtak, és az üvöltésre Nóra álmában, szemöldökét összeráncolva megmozdult. Nyugtalan álma volt, de reggelre már nem tudta felidézni, mi volt az. Csak annyit, hogy valahogyan köze volt a farkasokhoz.

Az eső a tetők csempéin csordogált le, és pattogott a köveken. A szökőkút vize megáradt és túlcsordult. A fű alatt a földet átitatta a víz, és sárrá változott. A fűszálak, amelyeket a szél legyőzött, lucskosan tapadtak a sárba. A tó vize nyugtalanul kavargott, miközben a szélben megtépázott fák levelei hullottak beléje. Minden állat visszahúzódott egy helyre, ahol többnyire nyugtot lelt a dühöngő vihar közepette: volt, amelyik a fák lombkoronájának védelmére bízta magát, a kisebb állatok földi üregeikbe másztak vagy, a sziklák repedéseibe fúrták magukat. A madarak pedig visszaröppentek az Éjfél- és Dél-völgyi Gimnázium tetői alatt rakott fészkeikbe. A lovak az esőre oda sem hederítettek, de a dörgések és a villámlások már zavarták őket: ágaskodtak és fel-alá vágtáztak karámjaikban, bokszjaikban pedig szinte megőrültek a félelemtől.

Éjfélkor Woodter tanárnő az udvar kapujában állt. Amint az órája rámutatott a tizenkettesre, magára kanyarította sötétkék köpönyegét, és szaladva megindult, hogy leváltson egy másik tanárt az őrtoronyban. Léptei alatt fröcskölt a sár, és a csizmája belecuppant a nedves földbe. A föld csattogott alatta, az ég megbolydult a feje felett. Futólag biccentett a szintén az udvaron szobrozó Dvein Dánielnek, aki a hátsó kijáratot őrizte, s már futott is tovább az őrtorony felé. Képe komor és komoly volt, kezében kivont tőr. Dániel azok közé a diákok közé tartozott, akiket Woodter különösen megbecsült. A fiú például már első évében is derekasan küzdött, hogy kitűnő legyen, és hatalmas tisztelettel pillantott minden tanárra. Az órákon aktívan részt vett, és csöndben hallgatta azokat a tanárokat is, akiknek az óráit végigunta.

A kémiatanár a legdöbbenetesebbnek Dotras Mátét tartotta, a huncut és mégis okos fiút. Fizikából legalább olyan jó volt, mint egy tizenegyedikes, és más tantárgyakból is élvezettel túlteljesített. Teljesen egyértelmű volt, hogy vérbeli éjfél-völgyi. És mégis jóban lett Hantai Ráchellel, azzal a lánnyal, akinek az anyja dél-völgyi volt. Woodter aggódott a dolgon. Nem tudta, nem okozhat-e galibát a lány. Máté szemlátomást nem tudta az igazságot, de minden jel arra mutatott, hogy Derkényi Lilla még a saját lányának, Ráchelnek sem árult el semmit.

Ráchel azonban bebizonyította, hogy hű az iskolájához, azzal, hogy teljesítette az IKSZ-et nyolcadikos korában. Utána kitűnő lett év végén és több tárgyból dicséretes. Arien Louise-nak, az árulónak meg határozottan megmondta, hogy kívül tágasabb. Woodter Helena aggályai azonban nem aludtak el. Ráchel jó tulajdonságai mellett megszelídítette az iskola legvadabb lovát, Tornádót, a dél-völgyi lovat, és ő lopta el Fénysugárt is. Ő nyitotta ki a Dél-völgyi Gimnázium ajtaját, ám ezt a jelenetet nem írták le a gyerekek részletesen. Bizonyos volt, hogy valami történt akkor, amiről nem akaródzott nekik beszélni. Hogy hogyan hatolhattak be, arról Woodternek a mai napig fogalma sem volt, viszont a diákjainak sikerült ellopniuk a Dél-völgyi Gimnázium hátulsó bejáratának kulcsát.

Woodter tanárnő arról már nem tudott, hogy Ráchel nemcsak Tornádót és Fénysugárt szelídítette meg, hanem Illúziót és Pajkost is. Azt a két lovat a Dél-völgyből „vette kölcsön”, hogy megkeressék Danit, akit a küldetésük során a déliek elhurcoltak. De Dani megszökött, és Ráchel meg Máté egy tanyásnál leltek rá. Utána a lovak visszamentek a Dél-völgybe. A tanároknak nem említették Dani balesetét, ugyanis első évükben hallották, amint az igazgató kijelenti a kémiatanárnak, hogy ha egyetlen diáknak is baja esik, nem lesz több Iskolán Kívüli Számonkérés. Arról meg pláne egy szót sem ejtettek, hogy Ráchel kis híján meghalt, majdnem elvesztve a „valóságot”.

Woodter ezek után arra gondolt, hogy ő is sok mindent elbaltázott. Az ő felügyeletére volt bízva Noctisum Albert könyve, de elaltatták, és kudarcot vallott. Azóta egy korty kávét nem ivott, pedig néha igencsak ráfért volna. Fáradt volt és kimerült, de ő is tenni szeretett volna valamit, akárcsak az iskola diákjai. Nem tartotta helyesnek, hogy ölbe tett kézzel ülnek, míg az ellenség egyre erősebb lesz, mígnem legyőzhetetlen. A kémiatanár most már azt kívánta, bárcsak meghallgatta volna gyermekkorában a nagymamája történeteit, aki lehet, hogy erről is tudott volna regét vagy verset mondani. Ő akkoriban érdektelennek tartotta ezeket a furcsa meséket: legendáknak, amelyekben alig akad igazság. Pedig ha odafigyelt volna, most talán tudná, ki az ellenség, és jóvá tehetné hibáját. Ezt a lehetőséget elmulasztotta.

Woodter szaladt tovább az őrtorony felé, hogy egész éjszaka virrasszon, és lesse, nem közeledik-e dél-völgyi, vagy nem támad-e az ellenség.

Ráchel kialvatlanul ébredt; valami furcsát álmodott, valami kellemetlent. Nóra sem volt sokkal jobb bőrben, ő sem aludt valami jól. Állítása szerint éjjel megint a farkasokat látta maga előtt, Ráchellel ellentétben, aki Tornádóval álmodott sokat, azonban azok az álmok mindig kellemes voltak.

Megkezdődött egy szokásosnak tűnő nap az Éjfél-völgyi Gimnáziumban, amely azonban mégsem volt olyan szokványos. A kilencedikesek, akik nyelvtannal kezdtek volna, most lyukasórára készülődtek (pontosabban nem készülődtek), ugyanis nem volt helyettes. Roldan két tantárgyat is tanított: magyar irodalmat és nyelvtant, és eltűnése szörnyű hiányt állított elő. A tanárhiány váratlanul érte az iskolát, Bence bácsi meg még csak felügyelni sem tudott ezekre a gyerekekre, mert valakinek őrködnie is kellett. Az Éjfél-völgybe nem olyan egyszerű tanárt keríteni. A normál világban nehéz feladat felkutatni a régi éjfélieket, akik bölcsész szakot végeztek.

Reggelinél, a kupolában az ablakból figyelték a diákok, amint a lovardavezető magyaráz valamit Noktannak Furfangosról, az igazgató lováról, és átnyújt az igazgatónak egy nyeregtáskát. Noktan professzor és Furfangos a főbejáraton távoztak, aztán a hatalmas völgyben vágtában indultak Achrippó városa felé, északnak, ahol nem szívesen látják majd őket. Megkerülték az épületet, és a diákok átszaladtak a kupola másik végébe. Végül Noktan Arnandóból csak egy vörös folt maradt a távolban, meg a köpönyegének lobogása látszódott még egy enyhe fodrozódásból a fák előtt.

Ha lehet, a helyzet még rosszabb lett. Minden diák a legfőbb vezérként tekintett az igazgató úrra, de most, hogy elment, mindenki kételkedni kezdett. Woodter volt a másodlagos vezér, bár nem ő volt az igazgatóhelyettes. Az igazgatóhelyettes Folyófalvi tanárnő volt, de neki korántsem volt akkora tekintélye, mint a kémiatanárnak. A diákok most még jobban félni kezdtek, gondolataik borúsak voltak, akárcsak az ég odakint. Féltek, nem használja-e ki az ellenség az igazgatójuk távollétét, s nem támadják-e meg őket.

Nem segített a helyzeten, hogy a tanárokról is lerítt a fáradtság. A folyamatos őrködés és a véget nem érő problémák sorra merítették ki az embereket. A diákvezérek arca is szokatlanul gyűrött volt: Barnabás, Máté bátyja már nem viccelt annyit; Nóra egy héten háromszor őrködött éjszakánként, akárcsak a többi jó vívó. Talán csak Samu maradt meg viccmesternek, aki sohasem adta föl.

Aznap csak ebédszünetben szóltak egymáshoz.

– Szerintetek változni fog most valami, hogy Folyófalvi és Woodter fognak vezényelni? – kérdezte Rafael.

– Csak tudnám, miért ment el Roldan! – dünnyögte Ráchel.

– Félek, Woodter az igazgató engedélye nélkül nem merne cselekedni – mondta Isabelle. – Folyófalvi meg még csak annyira sem.

– Ettől tartok én is – mondta Máté. – Pedig Woodter ezt helyesen teszi, csak ne lenne az igazgatónk egy csökönyös szamár.

– Ezt hogy érted? – lepődött meg Rafael tekintve, hogy nem szoktak hozzá, hogy Máté a tanárokat kritizálja.

– Úgy – felelte a fizikus –, hogy az igazgató úr kissé túlságosan félt minket, hiába tisztelem, ez az ő hatalmas hibája. Még csak azt sem engedi, hogy kilépjünk az iskola falai közül. Pedig lehetne mit cselekedni. Remélem most, hogy Noktan professzor Achrippóba igyekszik, megpróbál kideríteni ott valamit.

– Valószínűleg megtartaná magának – ingatta a fejét Ráchel. – Szerintem ha meg is tudja, mi a veszély, tudjátok, nem mondaná el nekünk, nehogy bajba keverjük felelőtlen fejünket – mondta gúnyosan. – De ha rám hallgattok: akkor leszünk csak nagy bajban, ha nem csinálunk semmit sem.

3.

AZ ELSŐ EDZÉS HANNÁVAL

Két nap eltelt, és Korlal tanár úr, a vívás- és testneveléstanár, kiválogatta minden osztályból az öt legjobb vívót, ami a tizedik C-ben ez esetben Nórát, Rafaelt, Ráchelt, Mátét és Samut jelentette. Így nekik kellett segíteniük a tanároknak az őrködésben. Egyébként nagyon mókás feladat lett volna, ha nem érzik úgy, hogy komoly veszély fenyegeti őket. Ám Ráchel még így is élvezte, igaz, kissé elfáradt a végére. A négyméteres védfalon kellett körbe-körbe menetelnie egyik évfolyamtársával. A táj körülöttük fekete volt, a lombok láthatatlanul zizegtek; a hold csak néha pislákolt fel, amikor a felhők hagytak neki elég helyet. A szúnyogok a fejük körül zümmögtek (ez volt a feladat kevésbé kellemes része), kabócák és tücskök ciripeltek lent a magas fűben, az égen néha elröppent egy denevér fekete árny formájában, a baglyoknak meg csak a huhogása hallatszott, vagy néha felvillant egy-egy szempár a sűrű lombok között. A lovak neszeit is könnyedén meg lehetett hallani, habár Ráchel már annyira megszokta ezeket a hangokat, hogy már kellemes alapzajnak számítottak nála. Annyi bizonyos volt, hogy ez egy sokkal kellemesebb háttérzaj volt, mint Ráchel régi osztálytársainak fülsértő zsivaja, amely zsivajok kizárólag az értelmetlenségről szóltak.

Ráchelnek és osztálytársainak azonban kevés idejük maradt tűnődésre vagy gondolkodásra a sok házi feladat közepette. A tanárok így Roldan hiányával együtt is annyi feladatot adtak, hogy szinte fel sem tűnt az irodalom vagy a nyelvtan hiánya. Természetesen Mátén kívül, aki kevesellte a házi feladatok arányát. De talán ez így jól is volt, hogy Ráchelnek nem maradt sok ideje a gondolkodásra, mert gondolatai nem egyszer megőrjítették (vagy mások könyvszerű gondolatai, de azok a könyvek idegesítően unalmasak voltak), és legszívesebben megszabadult volna tőlük. Sajnos ez nem így működött. Amikor az Éjfél-völgybe került, a lány fölfedezett magában egy olyan képességet, amivel el tudta olvasni mások mondatként megfogalmazott gondolatait. Nem mindig tudta szabályozni, hogy kinek a gondolatait olvassa.

Reggelenként a diákok a kupola ablakán csüngtek, hátha felbukkan Noktan igazgató úr a láthatáron. Persze ez hiú remény volt, hisz alig pár napja ment el, s képtelenség lett volna, hogy ilyen hamar visszatérjen. Igazság szerint a diákok talán nem is az igazgatóra vártak leginkább, hanem hírekre. Sokak fülének az Achrippó szó most újdonságként csengett, és felcsigázta őket. Akadtak az éjfél és a dél iskolájában sokan, akik úgy vélték, rajtuk, a tanyásokon és a messzi Achrippó lakóin kívül senki nem él abban a világban. Ráchel és társai sem tudtak más dolognak a létezéséről, noha ez a hit, hogy senki sincs ott az iskolák lakosain kívül, igencsak távol állt az igazságtól. Ráchel azóta sejtette, hogy nem így áll a helyzet, amióta meghallotta a rejtélyes dalt.

Ráchel idegesen várta a pénteket, mivel neki akkor volt lovagló edzése. Ez is tipikus volt, hogy jobban tartott ettől, mint a nehézkes matematikafeladatoktól, amikhez intellektuális erőfeszítésre volt szükség, bár egy lovat álmában is ellovagolna. De az ezt megelőző évben Ráchel kissé túl sokszor zördült össze Hannával. Minduntalan ideges volt, hogy hogyan alakulhat az edzés ilyen feszült légkörben, vagy hogyan fognak reagálni rá az éjfél-völgyi lovak. A normál világban könnyedén megülte a lovakat, és a lovak is jól érezték magukat alatta (természetesen nem jobban, mint nélküle). A dél-völgyi lovak mindent megtettek, amire kérte őket (Tornádó is dél-völgyi ló volt), de éjféli lovon még soha nem is ült. És az biztos, hogy Hanna inkább maga ülne fel Tornádóra, mintsem hogy Ráchelt engedje. Kissé félt ettől az elkövetkezendő eseménytől, mert paprikás hangulat volt az Éjfél- és Dél-völgy között, s ha a déli lovakkal jól kijött, egyáltalán nem volt garantált, hogy nincs másképp a helyzet az éjfél-völgyi lovakkal. Például Máté alatt Pajkos, a dél-völgyi ló eleinte ideges volt, egészen addig, míg Ráchel meg nem nyugtatta. Bezzeg az éjféli lovak Máté alatt mint a szelíd báránykák tették meg, amire a fiú kérte őket. Ráchel egyáltalán nem értette ezt az egész lóügyet, pedig általánosságban értett a lovakhoz.

A nyár mintha nem akart volna véget érni; egész héten sütött a nap. Ez nem volt igazán ínyére az Éjfél-völgyi Gimnázium tanulóinak, ugyanis úgy vélték, a szerencse most a dél-völgyiekre mosolyog rá. Az idő enyhén hűlni kezdett, de az emberek ebből mit sem éreztek, mivel a szél délről fújt. Az erdők aranyban fürödtek, a fák az ég felé nyújtózkodtak, hogy még egyszer utoljára megmelengesse leveleiket a nap meleg sugara, mielőtt beköszöntene az ősz. A nyár utolsó virágjai azonban már fonnyadásnak indultak, rácáfolván a bolondos időjárásra. „Ugyan már! – gondolta egy vaddisznó az erdőben bóklászva, amikor még mindig magán érezte a nap melengető sugarát. – Hiszen már eljött az ősz!” Ezzel a növények is egyetértettek: az erdő széli virágok levelei lekókadtak, s elfonnyadt szirmaikat a szél más tájakra sodorta. A lovak meglepetten billegtették fejüket észlelvén, hogy a legyek még mindig ott röpködnek a fejük körül, csaknem ugyanannyian, mint augusztus elején.

A diákok megtalálták a módját, hogyan élvezzék ki a napsütést. Délutánonként még mindig le tudtak menni úszni egyet az iskola kis tavában, a lovasok meg a sekély vízben vágtáztak, ha éppen nem volt ott senki sem. De talán Nórának jött legjobban a víz, aki szokása szerint keményen edzett, vívott, s immáron megvolt az első és a második vizsgája is, bár Ráchel szerint könnyedén megszerezhette volna a harmadikat is. Azonban csak év végén lehetett vizsgázni, és előző évben – miután nyolcadikban év végén mindenki megfeledkezett a vívásvizsgákról – az első két vizsgát sikeresen teljesítette, de a harmadikat nem merte kockáztatni, és egyébként is fáradt volt. Ráchel még csak első vizsgás volt, ő inkább a lovaknál volt otthon, így amíg Nóra és Rafael valaki mást csépeltek, ő a normál világban, Solymáron, a kinti lovaspályán ugratott száztíz centit. Máté valami furcsa átmenet volt a vívás és a lovaglás között: mindkettőből jó volt, de egyikből sem kiemelkedően. Viszont ha síeltek, hógolyóztak vagy vízi csatáztak, vagy akármilyen vízzel vagy hóval kapcsolatos sportot űztek, Máté mindenkinél jobbnak bizonyult. Nem beszélt róla a többieknek, de hiányzott neki Pajkos, még ha eleinte a ló bizalmatlan volt is vele szemben. Talán élete egyik legszebb pillanata volt, amikor ő és Ráchel a hóban vágtáztak: ő Pajkoson ült, Ráchel meg a hófehér és déli Illúzión. Körülbelül ugyanott tartottak Ráchellel, mindketten elzárva kedvenc lovaiktól: ő Pajkost nem érte el, mivel a Dél-völgyben lakott, Ráchelnek meg tilos volt Tornádót lovagolnia. A gyerekek fejében a lótéma sokszor megfordult, elvégre egyfajta nosztalgiát éreztek a múlt iránt, s a múltban szinte mindenki lovagolt.