1. fejezet

A lefújás

Bősz harag itatta át azt a kesernyés kifütyülést, amitől szinte hallani sem lehetett, hogy időközben a bíró lefújta a meccset. A kilencvenkilenc percesre megnyújtott mérkőzés legvégére a negyed stadionnyira csappant, elszabadult mérgű közönség szó szerint tombolt a fékevesztett dühében és szívfájdalmas csalódottságában.

Egy kopasz fejű, nemzeti színbe öltözött férfi akkorát rúgott a tizedik soros műanyag székébe, hogy az ripityára tört. Nem tartom valószínűnek, hogy bármikor is kifizettették volna vele a stadionban okozott kárt, pedig a biztonsági kamerák minden bizonnyal felvették egy másik sportágnál dicsőséget hozó, kiváló karaterúgását.

A korosodó öregúr, aki talán már akkor is drukker volt, amikor még az aranycsapatnak kellett szurkolni, de az Albertéknek mindenképpen, egyre csak azt skandálta mihaszna szócsépléssel:

– Bezzeg az én időmben! Bezzeg az én időmben!

Egy konszolidált, amolyan vállalkozó kinézetű férfi nagy titokban és szipogón, szótlanul morzsolta el az arcán csorgó könnycseppjeit. Ugyanakkor valójában nem is azt szégyellte, hogy ennyi idősen a baráti társasága előtt sírnia kellett, hanem a szégyenének valódi okai ott lent szaladgáltak, vagy inkább a labdát keresgélve tébláboltak két félidőnyit odalent a pályán.

A fiának tűnő kissrác, legalábbis a hasonló vonások erre engedtek következtetni, már messze nem volt ennyire visszafogott, mint jóatyja: neki bizony egyenesen patakokban hullottak a könnyei.

A szomszédjuk, a susogós melegítős frissnyugdíjas, tűzokádó sárkányként fröcskölte szét a felhúzott sörének habjába vegyült rosszallását:

– Ezt a szégyent! Ez egyszerűen hihetetlen! Ezt a szégyent!

Egy piros-fehér-zöld sálas kamasz már csak annyit bírt kinyögni:

– Csessze meg! Életemben nem jövök ki többé egy válogatott meccsre se!

A füttykoncert nem enyhült hosszú percek múltán sem.

– Falábúak! – ordította egy amúgy mankón támaszkodó, érszűkületes, pirospozsgás arcú, besárgult bajszú, erős ötvenes, akin egyértelműen látszott, hogy mennyire nem vetette meg az eddigi életében sem a piás, füstös kocsma-feelinget.

– Kellenek nekünk a vadiúj stadionok, mi?! Még hogy „kis pénz, kis foci”?! Hiszen van itt pénz, méghozzá dögivel! Nem is kevés! De hol van az a „kis” foci? Legalább egy kis foci!!! – szította tovább a pattanásig feszült hangulatot egy látványosan rendszerváltás előtti szaki, akit azért már meglegyintett mostanában a liberalizmus szele.

– Nem az a baj! A stadionok jók! Ezek, ezek itt lent, na ezek minden bajunk forrása! – kontrázott rá a pályán szétterülő játékosokra mutogatva a tipikusan kormánypárti, téve ezt akkora vehemenciával, hogy még az olaszosra rontott kokárdája is lefityegett azt a kilencvenkilenc percig tartani tudó biztosítótűről.

Mindenesetre, mily érdekes, hogy most kivételesen nem estek egymásnak a politikai nézeteik miatt, hiszen fájdalmuk még annál is erősebb volt, semhogy védjék vagy szidják az aktuális rendszert.

A nézőtérre beslisszoló büfés meg azt morogta a bajsza alatt:

– A francba! Ma már megint csak a kinti kocsmárosoknak fog menni az üzlet! Ezek közül egyik se marad itt, hogy itt igyon!

A mellette jobb híján szotyizó biztonsági őr, aki eddig csak szimplán csúnyán nézett az okozott rongálásokra, most a fejét csóválva végre szolgálatba is helyezte magát. Persze azért össze nem törte magát! Majd hülye lett volna közbeavatkozni, elvégre nemcsak a saját testi épségét féltette, hanem tudta azt is az évek alatt megszerzett szakmai bölcsességéből, hogy ilyenkor az a legjobb – még a pszichológia szerint is –, hogyha szabadjára engedi a dühből fakadó tombolást.

A bosszankodás tárgya ki volt írva hatalmas betűkkel és számokkal a villódzó kijelzőre:

Magyarország – Andorra: 0:3

És noha ez csak egy előkészületi barátságos mérkőzés volt a pár nap múlva esedékes angolok elleni tétmeccs előtt, de ettől még ez az eredmény hihetetlenül szégyenletes volt. Pont Andorra ellen? Egy törpeállam ellen? Egy olyan válogatott ellen, amely szinte csak lelkes amatőrökből áll? Egy egykoron szebb napokat élt focinemzetként így kikapni?

Ugyanakkor nemcsak a nézők voltak maguk alatt, hanem az általuk okolt főhősök is lent a gyepen.

A szövetségi kapitány például alig várta meg, hogy lefújják a meccset, már galoppírozott is az ellenfél taktikusának minél hamarabb gratulálni, hogy aztán éppoly gyorsan el is hagyja a pályát az öltöző felé, mégpedig a lemondását követelő köpködők sorfala között.

Csatlósai nagy sietve loholtak utána, kivéve egyiküket, aki már régóta hangoztatta a szövetségi kapitánnyal szembeni kritikáját, és most jócskán igazolva érezte magát. Önigazoltsággal elszállva a lelki szemei előtt már megjelentek a másnapi sportújságok hasábjai, amelyekben követelték az ő kinevezését a csúfosan megbukott, jelenlegi szövetségi kapitány helyére. Remélte, hogy még mielőtt elkezdődik az Eb-re való csoportmeccsek sorozata, már meglépik ezt a lépést az illetékes nagy emberek. Valójában még kapóra is jött neki ez az ocsmány vereség. Ezzel a „most vagy soha” érzéssel aztán mégis elhagyta a pályát, elvégre mégsem akarta ilyen látványosan sugározni „az én megmondtam!”-ot. Az élet igazolta, és neki ez itt és most épp elég volt. Nemcsak elég, de elégtétel is. Minden mást meg majd meghoz a közeljövő – legalábbis azt hitte.

A nézőtér is hamar kidohogta magát a szövetségi kapitány és az általa preferált játékosok ellen, így kis idő után már csak a szégyenletes csend uralkodott a stadionban az addigi szidalmazó ócsárlás helyett. A csúcsforgalomtól tartók már amúgy is elszivárogtak: az e kategóriába tartozók a végső sípszó előtt vagy tíz perccel távozni kezdtek, így már akkor elkezdett kiürülni az amúgy is foghíjas nézőtér. A szörnyű végkifejlet után pedig aztán végképp beindult az élelmesen gondolkodó tömeg. A kemény mag persze még maradt és hangoskodott, de ők sem túl sokáig. Belátták, hogy felesleges tovább idebent randalírozniuk. Megtehetik ezt hazafele menet odakint a körúton is. Így ők is elindultak.

A játékosok közben, ezen végtelen percek alatt csak úgy tébláboltak a pályán. Kénytelenek voltak tűrni a pfujolást, a talán még ennél is fájóbb magukra maradottságot, no meg végül az őket lenéző csendet is.

Nemecsek, a fiatal, ámde mégis tapasztaltnak mondható kapus félig-meddig guggolva-ülve a hátát a kapufának támasztotta, a fejét pedig a kesztyűjébe temette. Ez utóbbi mozdulat persze nem tudta megakadályozni azokat a könnycseppjeit, amelyek látványosan kicsorduljanak az ujjai között.

Tímár, a drukkerek által csak „arany embernek” becézett védekező középpályás odalépett hozzá, és próbálta azzal vigasztalni, hogy egy kissé megbúbolta a nézők által éppen egyik főbűnösnek, sőt, majdhogynem árulónak tartott, három gólt is bevédett Nemecsek hirtelenszőke fejét. Oda is szólt neki valami ilyesmit:

– Ernő, nincs semmi baj! Hidd el, nem te tehetsz róla! Ne is figyelj oda rájuk!

A vigasztalóan kedves, és a biztatóan jóérzésű szándékával még csak nem is lett volna baj. Azonban tettével pont hogy az ellenkezőjét érte el, minthogy Nemecsek ettől kezdve már nem csak a kesztyűi mögé bújva zokogott, hanem már látványosan és leplezetlenül. Abszolút tisztában volt azzal, hogy a bekapott három gólhoz bizony hogy komolyan köze volt, még ha nem is csak egyedül volt a hibás értük.

Tímár így aztán jobbnak látta feladni Nemecsek sikertelen vigasztalását, és kinézett magának egy újabb szomorúságba burkolódzó rászorulót: mégpedig Zrínyit, azt a partvonal szélén még mindig a helyét kereső, totálisan magán kívül levő, valójában „azt se tudom, hogy hol is vagyok” szélsőt. De morcossága miatt ő sem volt igazán partner abban, hogy egy-két szóra csak úgy fogja magát, és megvigasztalódjék; helyette inkább folytatta a feszült fel-alá járkálását a fehér vonal mentén, néha minden indok nélkül váratlan kirohanásokat mutatva a reklámtáblák felé. Ezt úgy értve, hogy amikor egy-egy ilyen tábla túl közel „jött” hozzá, akkor arra érzett valahogy kényszert, hogy alaposan beléjük rúgjon, amivel tulajdonképpen tönkre is tette a szponzorfeliratokat egymás után sorjáztató szerkezetét.

A Baradlay testvérek a pálya közepén álldogáltak, mint mindig, most is együtt, mégpedig csípőre tett kézzel. Egyik sem szólt a másikhoz. Valószínűleg eleget beszélgettek már egész eddigi életükben egymással ahhoz, hogy akármelyikük megérezte a másikuk legapróbb gesztikulációjából is, hogy most jobb nem terhelni a fivérüket mindenféle felesleges szóval. Ödön, aki hármójuk között a legidősebb volt, a jobb center posztjának minden kiemelt felelősségével egyszer csak rátette Richárd öccse vállára a kezét, aki azt a maga büszke hevességével szempillantás alatt lesöpörte magáról. Már ez a heves mozdulat is azt sugallta, hogy hatalmasat csalódott önmagában, és mást sem érzett, mint azt a feloldhatatlan feszültséget, hogy az ő irányításával az utóbbi időben valahogy csak nem mennek a támadások a nemzeti válogatottban. Jenő, a legkisebb testvér, aki amúgy legtöbbször csak a cserepadra kényszerült, úgy nézett a bátyjaira, hogy közben a szemének minden egyes villanásából lerítt az, hogy bezzeg, ha őt állították volna be a kezdőcsapatba, akkor biztosan minden másképp alakulhatott volna. És valószínűleg ebben igaza is volt. Persze bátyjai látták rajta ezt az elrejthetetlen érzéskimutatást, így már meg sem hallották a kispados öccsüknek a mellőzöttségből fakadó, hol hangosan kimondott, vagy – mint most is – hol ki sem mondott, állandósult nyavalygásait.

A jobb szélső, immár a harmincas éveiben járó, ámbár roppantul fiatalos Lúdas a két támadót okolta: kapott tőle eleget a szidásból mind Bán, mind pedig Vitéz. De kígyót-békát mindenképpen.

– Hányszor passzoltam felétek?! Legalább milliószor! Hogy lehetett azt a rengeteg lábra varázsolt labdát elveszíteni? Hogy lehetett azt a helyzetet a huszonötödik percben kihagyni? És azt az éktelen nagyot az ötvenötödikben? Képtelenség, hogy nem érted el azt a labdát a legvégén! Hogy nem lehetett lekezelni a precíz passzaimat? – mondta szinte egy szuszra, hol az egyik csatárnak, hol pedig a másiknak.

Bán Bánk, a már jócskán túlkoros szélső, a maga különös és állandó komorságával egészen addig tűrte ezt a becsmérlést, amíg Lúdas már vagy öt centire nem ordított az arcába; no akkor aztán hirtelen felindulásból olyan nagyot lökött a ráförmedő csapattársán, hogy az meghátrálva, és saját lábában megbotolva majdhogynem elterült a földön. Szerencséjére a szidalmazójukat faképnél hagyó, és mellette elviharzó Vitéz, akit a legtöbben csak Kukoricának gúnyneveztek, elkapta, és aztán le is fogta, hogy nehogy valamiféle verekedés kerekedjen ki ebből a konfliktusból és elhamarkodott taszításból. Az incidens így végül viszonylag egyszerűen lerendeződött. Több szitokszó, értetlenkedő kérdés, vagy pedig feleslegesnek tűnő magyarázkodás már nem követte ezt a majdnem balul elsült jelenetet, legalábbis a pályának ezen a területén.

Nyilas, a bal center kicsit odébb, a sikerüket ünneplő ellenfelek mellett sumákul sompolygott el az öltöző felé, és őt követte a két középső védő, Toldi és Dobó. Szégyenteljes útjukat a második félidei kapujuk előtt elhaladva tették meg, és látták, hogy a saját drukkereik száma immár csupán hat főre csappant.

Dobó úgy, mint aki már jó ideje a válogatott csapatkapitánya is volt. Bár ekkora szégyent bizony még ő sem ért meg a már igazán hosszú, közel két évtizedes pályafutása alatt, hiszen már ily régóta viselte előbb csak a nemzeti mezt, de aztán pár évre rá a csapatkapitányi karszalagot is. Az elégedetlen közönség szűk maradéka persze nem hagyhatta, hogy csak úgy, szó nélkül eliszkoljanak. Jobb ugyanakkor nem idézni a nézőtérről elhangzottakat, a keresett, vagy inkább keresetlen szavakat. A „botlábúak” kifejezés még talán a legszolidabb volt a feléjük rászakadó szitokszó áradatban. De hogy nem tették azt zsebre, amit akkor és ott kaptak, az az egy biztos.

Nyilas azzal védte magát ez ellen a felülről „köpködő” letorkolás ellen, hogy teljesen magába fordult: a meccs lefújása óta egyetlen egy szót sem szólt senkihez, csak némán bandukolt ide-oda, fel s alá, egészen addig, amíg ő is az angolos távozást nem választotta. Toldi, hevesebb természetű ember lévén, a feléje dobott komplett ketchupos pizza nyomait előbb ugyan csak levakargatta magáról, de aztán fogta is azt, és legalább ugyanolyan vehemenciával, mint ahogyan azt ő is kapta, egyszerűen csak visszarepítette annak nézőtéri kiindulópontja felé. Repült a pizza, ki tudja, hol állt meg. Mindenesetre valószínűleg nem az eredeti dobót találta el, hanem egy másik vérmes szurkolót, aki aztán erre úgy bepipult, hogy nemes egyszerűséggel Isten nevét vette szájára, méghozzá annak megannyi formájában. De a Mindenható mellett Toldi anyja is fő szerepet kapott, szegény asszony bizonyára mást sem tehetett megemlegetve ezekben a percekben, mint hogy csak csuklott és csuklott. Hála Istennek, ez a kialakuló konfliktus is viszonylag gyorsan, még csírájában elfojtottan megoldódott, méghozzá azzal, hogy a bölcs csapatkapitány, Dobó István, akinek esze ágában sem volt a nevével ellentétben dobálózni, kituszkolta végül a pályáról a védőtársát, hogy aztán mindketten eltűnjenek az öltöző süllyesztőjében.

A gyúró és az orvos, no meg a kapusedző ott roskadoztak még egy darabig a kudarc súlya alatt a cserepadon. Mellettük úgy üldögéltek még egy jó darabig saját helyükre szinte odaszegezetten a már emlegetett Baradlay Jenő kivételével a kispados játékosok, mint akiknek a földbe gyökerezett a lábuk, vagy inkább a székre a fenekük. Ültek, és bámultak maguk elé, látványosan és gusztustalanul csámcsogva a már minden ízét elveszített rágógumijukon. Aztán egyszer csak Csongor Csongor felpattant, őt Galamb Jónás követte, Ember Ádám meg elkezdett loholni utánuk. Egy perc sem tellett bele, és már utol is érték Dobóékat még a jól eldugott öltözőajtó előtt.

King Edvárd, a pár hónapja magyar állampolgárságot kapott, honosított játékos így egyedül maradt ott a kispadon, szerencsétlenül malmozva az ujjaival. Azon gondolkodott ott magában, hogy vajon biztos jó döntés volt-e a részéről magyarrá válni; mármint a magyar állampolgárságot és a magyar fociszövetség felkeresését választania az angol helyett? Végiggondolta e percekben, hogy milyen érdekes módon kapta meg amúgy ezt a felkérést. Elvégre annyi volt a magyarrá válásának szerinte izgalmasra sikeredett története, hogy még kint, Londonban, szemet vetett egy pincérként ott dolgozó, a kicsiny hazánkból szerencsét próbáló magyar lányra, akit aztán el is vett feleségül. Az új asszony meg, mivelhogy eszméletlen honvágya volt, mindenképpen haza akart költözni Magyarországra, így King nem tehetett mást, már ha meg akarja menteni a még alighogy megkötött házasságát, mint hogy követte a szív-hazahúzós nejét. Úgyhogy, mit volt mit tenni, King eljött a magyar földre. Elvégre szerelmes volt. Méghozzá nagyon szerelmes. Még a hazáját is feláldozóan szerelmes. Így aztán elszerződött hamarosan egy magyar csapathoz, ami persze benne volt a pakliban a jövőképét illetően. Felkapott új kedvencként nem kis potenciált láttak benne itt a Kárpát-medencében – elvégre mégiscsak egy angol focista. És már messze nem az a lehathármasozható angol focista. „Na, akkor honosítsuk is hamar!” – gondolkodtak a szövetségnél ekképpen felőle. Lesz legalább egy kiváló képességű, nyugati migráns voltából magyarrá asszimilált, válogatott játékosunk. Ha már a sajátjainkból nem igazán tudunk kinevelni tehetséges odapasszolókat és a pályán is jól passzolókat.

Persze King ettől még nagyon is jól ismerte mind a tényeket, mind pedig a saját képességeit. Alapvetően tisztában volt vele, hogy odahaza, a ködös Albionban maximum a harmad-, talán-talán a legjobb esetben egy másodosztálybeli csapattagságig vihette volna; azonban itt, magyar földön kapva-kaptak utána úgy, mint egy jól képzett sztárfocista után. És igen, alig egy év alatt simán el is intézték, hogy a legtöbbek által azért még mindig egyszerűen csak NB1-nek nevezett főbajnokságban, no meg aztán honosítottként a nemzeti válogatottban is rúghassa a labdát. És noha egyelőre még csak kispados volt, hiszen azért annyira tényleg nem volt jó játékos, hogy rögtön ki is szorítson valakit az alapcsapat középpályásai közül, de attól még itt legalább megvolt annak az esélye, hogy egy nemzetnek a legfőbb összeállításában szerepelhessen. Egykori hazájában eddig, erre a szintre eljutnia bizonyosan nem sikerülhetett volna.

Mindenesetre ettől függetlenül most mégis az futott át az agyán, hogy bizony talán mégiscsak jobb lett volna angol földön maradnia, elvégre miért is ne történhetett volna meg az a csoda, hogy egyszer csak mégis felfigyelnek rá a Premier League-ben. Még ha nem is a Liverpool vagy a Chelsea, a United vagy a City, de legalább valamelyik kis csapat. Aztán amilyen gyorsan jött neki, olyan gyorsan el is hessegette magától ezt a gondolatot, és nemcsak azért, mert a magyar feleségét tényleg nagyon is szerette, hanem elsősorban azért, mert azért a szíve mélyén nagyon is tudta, hogy hol van a képességeinek a helye és a határa. Így, amúgy magyarosan fogalmazva, csak „addig nyújtózkodjék, ameddig a takaró ér”.

Egy biztos, egy valami azért most igazán jól jött neki: az, hogy még mindig csak alig-alig törte a magyart, így a nézőtérről érkező szitkokat sem igazán érthette még meg. Vagyis, egyik-másikat már értette és fel is fogta, elvégre általában egy másik nemzet idegen nyelvén többnyire káromkodni tanul meg legelőbb az ember; de az igazán szaftosakat, az egészen különleges frappánssággal megfogalmazottakat, a magyar nyelv igazi rejtélyeit felmutató drukkolói szitok-megjegyzéseket mindenesetre még nem értette meg. És talán jobb is volt ez így ezekben a percekben.

Lassan aztán mégiscsak kiürült a meccs elején még nemzeti színben pompázó lelátó, ahogy lassacskán üressé lett odalent a fájó vereség helyszíne, a pálya is. Egy kis idő után már maguk az andorrai játékosok is megunták a dicsőségben való fürdőzést, és az időközben már ötfősre zsugorodott szurkolói táboruk is inkább úgy döntött, hogy erre a nagy győzelmi örömre valahol egy pesti romkocsmában lenne érdemesebb inniuk, semmint itt maradniuk. Így aztán lassacskán ők is távoztak.

Végül a reflektorokat is lekapcsolták.

Ennél már nem is lehetett sötétebb a magyar futball történetében.

2. fejezet

A Kapitány

A kapitányt, még alighogy leért a pályáról, már hívatták is magukhoz a mérkőzést a díszpáholyban megtekintő MLSZ elnökség neves tagjai. Ő maga még húzta volna egy kicsit az időt, hogy erre a találkozásra csak minél később kerüljön sor, de aztán be kellett látnia, hogy ennek nincs értelme. Legyen csak túl ezen! A hívó parancs amúgy is kegyetlen azonnaliságot követelt tőle. Bármennyire nem fűlött hozzá a foga, hogy a nagyfőnökséggel találkozzon, tudta, hogy ezen kínos találkozót úgysem tudja megúszni. Kicsit halogatni még igen, de hogy megúszni, azt már biztosan nem. Elvégre a felelősséget vállalni és hordozni is tudni kell, a balhét pedig el kell valakinek vinnie. És ki más lehetne az, akinek ezt meg kell tennie, mintsem őneki?

Egy nagyon kicsit azért még üldögélt a neki kialakított kis szobácskában, az ízlésének oly kedvesen megfelelő vadiúj bőrfotelben, amely bútorzatot amúgy szinte minden egyes évben lecserélték egy újabbra a szövetség pályázati kereteket költögető gazdaságisai. El is kezdett töprengett azon, miközben megsimogatta a fekete karfákat, ezzel elterelve egy kissé a fájó gondolatait, no meg a félelmeit, hogy vajon hova is kerülhet az a sok lecserélt régi fotel? Vajon ki viszi el azokat? Talán eladják? A kapott pénzt pedig vajon visszaforgatják? Más pályázatoknál ezzel fedezik az önrészt? Esetleg simán csak leselejtezik ezeket a használati tárgyakat? Vagy valakinek, ki tudja persze, hogy kinek, az irodájába kerül, ahol aztán ezek a bizonyos nagy emberek végül trónolhatnak rajtuk? Vajon egyszer ő is megkaparinthat majd egy ilyen fotelt? Hogy ezen és ilyeneken elmélkedhetett, az határozottan jót tett neki, mert biz jó volt kiszakadnia a saját nyomorából. Aztán jött a visszazökkentő belső kérdés a fotellel kapcsolatban: vajon, ha most kirúgják, akkor ezt a fotelt esetleg megtarthatja? Esetleg elvihetné magával? Mármint haza, vagy a legközelebbi feladatának eszközeként a ki tudja hol megkapandó új munkahelyére. Már-már látta magát valamelyik sokadosztálybeli kis-csapatnál, ahol az edzői irodácska legszebb kelléke lehetett volna ez a fekete fotel, a maga kényelmes ülőkéjével, háthoz passzoló támlájával és karjait nyugtató karfáival.

Aztán persze ez a jövőmaszatolás sem tartott soká, mert hamar visszaterelődtek a gondolatai az aznapi vereséggel záródott meccsre és az elszenvedett botrányos kudarcra. Keresni kezdte magában, leginkább magát hibáztatva ennek a mélyrepülésnek a különféle okait és magyarázatait.

Hol rontott ő maga? Talán a taktikánál? Vagy nem volt igazán jó ez a felállás? Vagy már a kezdő tizenegy kiválasztásánál elbaltázta az egészet? Nem kellett volna inkább néhány örök kispadosnak megadnia a lehetőséget arra, hogy most az alapcsapatban mutassák meg a képességeiket? Vagy már a tágabb csapat tagjainak kiválasztásánál is hibázott? Biztos, hogy ők a legjobb magyar játékosok a posztjukon, akiknek válogatottnak kellett lenniük? Tényleg őket kellett, lehetett, szabadott csak beválasztani a nemzeti gárdába? Elvégre egyikük-másikuk még túl fiatal, mások meg már túl öregek. Talán túl sok közöttük az idegenlégiósként valahol nem idehaza játszó? Talán összeszokottabb játékosokat kellett volna inkább beválogatnia? Talán pont a túl nagy összeszokottság volt a fő gond, és már réges-régen le kellett volna amúgy cserélnie, mondhatni, a teljes csapatot? Miért ezek a spílerek élveznek előnyt ennyire nála? Miért ők a kötelezően válogatottak? Miért ne lehetett volna közülük kihagyni egyet-egyet? Vagy talán akár még többet is? Akár mindet is? Miért bennük bízott, és bízik is még mindig a legjobban? Amikor ezek a játékosok mostanság már tényleg csak kudarcot kudarcra halmoznak?!

Aztán jött az agyában a következő gondolatfüzér: talán az edzések nem voltak elég hatékonyak? Talán jobban meg kellett volna hajtania a játékosokat, jobban össze kellett volna rakni a fejükben és a lábukban a struktúrát és a stratégiát? Talán jobban fel kellett volna készíteni őket a meccsre?! Na, de hogyan jobban? Vagy esetleg épp hogy pont fordítva van: kevésbé kellett volna ennyire agyonedzetnie és ennyire megfuttatnia őket? Talán túl rástresszeltette őket?

Esetleg a segédjei, az aledzői, a pszichológusai, no meg a kiszolgáló személyzete nem a megfelelő? Rossz a gyúró, rossz az orvos, rosszak a tanácsadók, rosszak a takarítók, rosszak a mezgyártók, rossz volna a technikai személyzet? Talán rosszul lettek kimosva a mezek? Amúgy is, lehet, hogy a másik mezt kellett volna inkább felhúzni, nem pedig azt, ami mára rendeltetve volt; és egy pillanatig sem kellett volna törődnie azzal, hogy hazai pályán vannak, és ott a hagyományos piros-fehér-zöld a kötelező stílus? Választhatták volna ennek ellenére a másikat is, az idegenbeli mezt, ha az inkább szerencsét hoz! Vagy hozhatott volna?

Esetleg túl volt talán fűtve az öltöző, így aztán odakint a pályán meg vacogtak a játékosok? Netán túl hideg volt a zuhanyban a víz? Nem volt kellemesen lágy és többrétegű a WC-papír? Kényelmetlen volt az öltözőszekrény előtt kinek-kinek a személyes ülőkéje, vagy netán kényelmetlen volt még a dögönyözős masszőrasztal is? Miért ilyen színű a kilincs? Ha sötétebb lenne, akkor az biztos jobb hatást keltett volna a játékosokban, és akkor minden bizonnyal jobban is játszottak volna! Biztos! Biztos?

Egyáltalán miért épp ebben a stadionban kellett játszaniuk? Miért nem másutt? Egy másik új stadionban! Elvégre van belőlük elég! Miért nem vidéken, mondjuk? De nem, pont itt kellett! Pedig itt, ezen a küzdőtéren a nemzeti csapat győzelmi arányai nem igazán voltak eddig jók! Látva a statisztikákat, egyértelműen az olvasható ki belőlük, hogy ebben a stadionban a magyar válogatott 3:8 arányban tudott eddig csak győzni, a két döntetlenről már nem is beszélve.

Esetleg túl kényelmetlen lett volna az edzőtábori központ, ahol az elmúlt napokban már az összetartáson voltak, és ahova majd innen vissza is mennek, hogy aztán ott felkészüljenek a következő nagy meccsre? Ha ő egyáltalán még mehet velük.

Talán hosszabb összetartást kellett volna szerveznie? A játékosokat előbb ki lehetett volna kérni a csapatuktól?! De hát, King kivételével mindenki mindenkit jól ismer, minek ennél még jobban összetartatni őket! Elvégre, jó régóta együtt vannak már ezek a játékosok! Meg hát pont Andorra ellen kellett volna úgy felkészülniük, hogy már napokkal korábban együtt edzenek? Na de minek? Ellenük féllábbal is győzni tudunk! Vagy nem? Minek napokat dumálni, edzetni, zaklatni a csapatot egy ilyen „nesze semmi, fogd meg jól” meccs előtt? No, most már viszont úgy tűnik, hogy bizony lehet, hogy kellett volna!

Vagy biztos nem is ő, hanem az egyes játékosoknak a csapatedzői alapjában a hibásak! Nem, nem a saját stábja, hanem azok, egyértelműen azok! – terelte el magukról magában a felelősséget. Őmiattuk van ez az egész, ők nem végezték jók a dolgukat, ők nem készítették fel a válogatott szintű játékosaikat! Túlhajtották őket a bajnokságban, és kifárasztották őket a nagy nemzeti meccsekre. Vagy pont hogy nem: annyira elkényeztették őket, így aztán a csapattagok hogy is kerülhettek és lendülhettek volna bele a legjobb formájukba! Amúgy is az egész magyar bajnokság, és minden egyes bajnoki szint színvonala a béka feneke alatt van. Most ő innen, ezekből válogasson jó játékosokat?

Ez utóbbi felelősség-terelések nem sokáig engedték a lelke vívódását, mert hiszen hamar rá kellett, hogy jöjjön: ezt a mai kudarcot nem lehet rátestálnia senki másra, ezt saját magának kell magára vállalnia. Ezért, bárhogy is van, mégiscsak ő a felelős. Elvégre ő a megbízott edző már jó régóta. És ő volt az, aki kiválogatta, és ő volt az, aki már évek óta összetartja ezt a keretet. Amúgy is „azzal főzünk, amink van”. Nincs mit tenni, ha ő a kinevezett szövetségi kapitány, márpedig ő az legalábbis egyelőre, akkor ezzel együtt jár maga a felelősség is, beleértve még a balhék elvitelének a felelősségét is. Merthogy ezzel a munkakörrel ez is jár: nemcsak a sikerek dicsőségében való fürdőzés, hanem a kudarcok elhordozása is.

Aztán hirtelen átváltott az agya, hogy emlékeztesse saját magát arra, hogy és mikor bízták meg őt a szövetségi kapitánysággal. Milyen lelkesen vetette bele magát a munkába! És hogy összehozta ezt a kis csapatot! Hosszú idő után még nagy győzelmek és hatalmas, csoportkörökből továbbjutó sikereik is voltak az idő tájt! Még egy nagy világversenyre is sikerült kijutni, sőt ott nem is akármilyen módon szerepelni!

Akkor bezzeg mindenki örült! Akkor bezzeg mindenki őt istenítette! Akkor bezzeg ő volt a csúcs! A kapitányok csúcsa! A nemzeti büszkeség megmentője. Az aranykor visszahozója. Persze, azért valljuk be azt is, hogy mégiscsak túlzás volt az akkor!

Arról meg nem igazán tehet, hogy a kezdeti sikerek után kiismerték az ellenfelek edzői az ő újonnan mély vízbe dobott játékosait, és hibátlanul felkészítették a csapataikat videózásokkal és kielemzésekkel az ellenünk való, soron következő meccsekre. Igen, sajnos, ma már nem működnek a pár éve még bevált sablonok. Ma már nem jönnek be a megszokott húzások. Ma már más világot élünk. Viszont akkor meg miért nem talált ki valami újat? És, ami újat kitalált, azt biztos, hogy be kellett vezetnie? Olyan helyen csinálta ezt, amin változtatnia kellett? Vagy?

Vagy talán ő öregedett meg, és hogy ő nem tud már haladni ezzel a mostani korral? – Immár ekörül kezdtek el cikázni a gondolatai. Talán ő maradt el, és ő maradt le a modern fociiskolákról, focitaktikákról, fociszemléletről? Rajta áll vagy bukik egyáltalán minden? Talán már réges-rég le kellett volna mondania? Talán már réges-rég át kellett volna adnia a stafétabotot a feltörekvő, új edzői nemzedéknek? Talán egy újabb szemléletű kapitány már réges-rég többre vihette volna? Vagy többre vihetné? Esetleg ő már másokat hívna be a keretbe? Sőt, talán még akár ennek a csapatkeretnek is sokkal jobbat tenne, és a játékosoknak is sokkal jobban mehetne, hogyha más diktálna, nem pedig ő?

Ott van például a nagy edzői riválisa, az a Kiss! Remek egy edző amúgy, azért azt mindenképpen el kell ismernie. Ezt bizony be kell látnia! Külföldön tanult, és már két klubcsapatával is, mondhatni, csodát tett. Felhozta őket a másodosztályból, és két éven belül mindegyikkel nemzeti bajnoki aranyat hozott el. Pedig úgy vette át azokat a csapatokat, hogy az ég egy adta világon senki sem nézte volna ki belőlük, hogy majd egyszer valamikor akár még el is hódíthatják a bajnoki címet. Igen. Mennyivel jobb lehetne kapitánynak ő, az a Kiss! – gondolta, és már meg is fogalmazódott benne, hogy most, hogy hívatták, és hogy most, hogy mennie kell a fejesekhez, be is adja az azonnali lemondását, és… és javasolni fogja, hogy Kiss legyen majd az utódja. Mert megérdemli. Mert már régen megérdemelte volna!