Beau-nak, Jamesnek és Rose-nak,
akiket feltétel nélkül szeretek

I. rész

Il n’y a pas plus sourd que celui qui ne veut pas entendre.
Senki nem oly süket, mint aki nem hallgat másra.
(francia közmondás)

1.

Holnap

Lou

Sötét fellegek gyülekeztek.

Habár nem láttam az eget a Szemek Erdejének tömött lombsátrán át – és nem éreztem a táboron túl felélénkülő metsző szelet sem –, tudtam, hogy vihar készülődik. Fák ingtak a szürkület homályában, állatok kushadtak a földre. Néhány napja bevettük magunkat egy afféle odúba: az erdő kis üregébe, ahol a gyökerek tapogatózó ujjakként törtek elő a hideg földből. Tapintatosan csak Teknőnek hívtam. Noha a hó mindent beporzott köröttünk, a pihék nyomban elolvadtak, amint kapcsolatba kerültek Madame Labelle védővarázsával.

Megigazítottam a tűzön áthevített lapos követ, és reménykedve megbökdöstem a rajta terpeszkedő formátlan veknit. Kenyérnek nem igazán nevezhettem, minthogy nem másból gyúrtam, mint faháncsból és vízből, de akkor se akartam több fenyőmagot és őszbogáncsot enni. Egyszerűen nem, és kész. Muszáj, hogy valaminek íze is legyen – s ezen nem a vadhagymát értem, amit Coco ma reggel talált és tálalt. A leheletem még most is bűzlött, mint a sárkányé.

– Én ezt meg nem eszem – jelentette ki Beau, s közben oly ellenségesen nézte a fenyőkenyeret, mintha bármikor lábat növeszthetne és megtámadhatná. Fekete haja – melyet máskor makulátlan állapotban tartott – mostanra szerteszét állt, és dicstelen hullámokat vetett, cserszínű arcát is kosz csúfította. S bár bársonyöltönye a cesarine-i divat csúcsát testesítette meg, mostanra alig látszott ki a szutyokból.

Vigyorogva néztem fel rá.

– Ahogy tetszik. Koplalj csak.

– Ez… – Ansel közelebb araszolt, és lopva elfintorodott. Mohó éhségtől fénylő szemét és széltől gubancos haját elnézve ő se boldogult jobban a rengetegben, mint Beau. Habár így is meseszép maradt az olajbarna bőrével és nádszálkarcsú termetével, a tömött szempilláival és szívből jövő mosolyával. Nem tehetett róla. – Gondolod, hogy ez…?

– Ehető? – segítette ki Beau felvont szemöldökkel. – Aligha.

– Nem is ezt akartam mondani! – pironkodott Ansel, és szabadkozó pillantással fordult felém. – Azt akartam mondani, hogy… jó. Gondolod, hogy ez jó?

– A válasz továbbra is nem. – Beau elfordult, hogy beletúrjon a zsákjába. Egy szempillantással később diadalmasan kihúzta magát, kezében egy maroknyi gyöngyhagymával, amit szemenként potyogtatott a szájába. – Köszönöm szépen, de én inkább ezt vacsorázom.

Mire epés válaszra nyitottam volna a szám, Reid karja súlyosan, melegen és megnyugtatóan a vállamra ereszkedett. Csókot lehelt a halántékomra.

– Én nem kételkedem benne, hogy fenséges a kenyered.

– Az bizony! – simultam hozzá, és sütkéreztem az elismerésében. – Fenséges is lesz. S nem bűzölgünk tőle egész éjjel, mint a segg… akarom mondani, a hagyma. – Édesen rámosolyogtam Beau-ra, aki épp szájához emelte a falatot, mielőtt megtorpant volna, hogy a tekintetével bosszúsan ingázzon köztem és a hagymája között. – Az legalább egy napon át áradni fog minden pórusodból.

Reid kuncogva hajolt le, hogy megcsókolja a vállam. Elnyújtott és mélyen búgó hangjától megreszketett a bőröm.

– Tudod, amott feljebb van egy kis patak.

Ösztönösen kinyújtottam a nyakam, hogy újabb csókot préselhessen rá, közvetlen az állam alatt. Pulzusom az ajkán lüktetett. Beau undorodva fintorgott, amiért nem átalltuk kimutatni az érzéseinket, de ügyet se vetettem rá, csak elmerültem Reid közelségében. Mióta magunkhoz tértünk a Modraniht után, még nem is lehettünk kettesben.

– Talán tehetnénk egy kis sétát – feleltem kissé kifúlva. Reid szokás szerint túl hamar húzódott el. – Összecsomagolhatnánk a kenyeret és… piknikezhetnénk.

Madame Labelle tekintete ránk szegeződött a tábor túlfeléről, ahol épp Cocóval bonyolódott heves vitába egy ősi fenyő gyökerei közt. Egy darabka pergament tartottak a kezükben, megfeszült vállal és zord arccal. Coco ujjait tinta és vér pettyezte. Mostanra két üzenetet is küldött La Voisinnek a vértáborba, hogy menedékért esengjen. Nagynénje egyikre sem válaszolt, és kétségeket tápláltam felőle, hogy egy harmadik segélykérés változtatna ezen.

– Szó sem lehet róla – jelentette ki Madame Labelle. – Nem hagyhatjátok el a tábort. Megtiltom. Kivált most, hogy közeleg a vihar.

Megtiltom. Bosszantott ez a kis szó. Senki nem tiltott meg nekem semmit, mióta betöltöttem a harmadik évemet.

– Emlékeztetnék rá – folytatta peckesen, felemelt állal és elviselhetetlen hangnemben –, hogy az erdő még hemzseg a vadászoktól, s bár eddig nem láttuk őket, a boszorkányok sem lehetnek messze. Nem beszélve a királyi testőrségről. Máris híre ment, hogy Florin nem élte túl a Modranihtet. – Reiddel megfeszültünk egymás karjában. – Megemelték a vérdíjat, és az összes helybéli ismeri az arcotokat. Nem hagyhatjátok el a tábort, amíg ki nem dolgozunk valami védelmi stratégiát.

Nem kerülte el a figyelmem, ahogy tekintete mindvégig Reidre és rám szegeződött. Nekünk tiltotta meg a tábor elhagyását. Nekünk kellett vigyáznunk, mert a mi arcmásunkkal ragasztották tele egész Saint-Loire-t – és mostanra alighanem a királyság összes többi faluját is. Coco és Ansel hozott is néhány körözvényt, amikor bemerészkedtek élelemért Saint-Loire-ba. Az egyik Reid jóvágású arcát ábrázolta – haját közönséges festőgyökérrel színezték vörösre –, míg a másik engem.

Akinek az ismeretlen művész egy bibircsókot biggyesztett az állára.

Még akkor is ezen bosszankodtam, amikor átfordítottam a fenyőkenyeret, felfedve feketére pörkölődött kérgét. Egy pillanatig mindannyian döbbenten meredtünk rá.

– Igazad van, Reid, valóban fenséges! – vigyorgott Beau kaján elégtétellel. A háta mögött Coco vért facsart tenyeréből a levélre. A cseppek sisteregve váltak füstté a pergamennel együtt. Az üzenet máris elröppent oda, ahol La Voisin és a vérmágusok éppen táboroztak. Beau meglóbálta orrom előtt a maradék hagymát, hogy ezzel újra magára vonja figyelmem. – Biztosan nem kérsz egyet?

Félreütöttem a kezét.

– Szállj le rólam!

Reid bátorítóan megszorongatta a vállam, mielőtt félrehúzta a kőről a veknit, és kínos aprólékossággal lemetszett róla egy szeletet.

– Nem muszáj megenned – jegyeztem meg epésen.

Ajka gyors mosolyra rebbent.

– Bon appétit!

Megigézve néztük, ahogy a szájába tömi a kenyeret – és fuldokolni kezd.

Beau gurult a nevetéstől.

Reid könnyes szemmel próbálta leküzdeni a falatot, míg Ansel a hátát verdeste.

– Jó ez – biztosított róla, miközben tovább köhögött, és nyelni próbált. – Komolyan. Olyan az íze, mint a… mint a…

– Faszéné? – Beau még harsányabban nevetett savanyú arcom láttám. Reid tovább fuldoklott, de azért vetett felé egy haragos pillantást, és a lábát emelte, hogy fenéken billentse. Mármint szó szerint. Beau elveszítette az egyensúlyát, és elterült az erdő moha- és zuzmószőnyegén, bársonynadrágja ülepén egy csizmatalp tisztán kivehető nyomával.

Épp akkor köpte ki szájából a sarat, amikor Reid végre lenyelte a kenyeret.

– Pöcshuszár!

Mielőtt még egy újabb falatot ehetett volna, beborítottam a veknit a tűzbe.

– Lovagiasságod nemes erény, hős férjem, és nem is marad jutalom nélkül.

Ölelő karjaiba vont, arcán immár őszinte mosollyal. Szégyentelenül megkönnyebbült mosollyal.

– Felfaltam volna az egészet!

– Azt mégse engedhettem.

– Most aztán nyelhetjük az éhkoppot… – csóválta a fejét Beau.

Nem törődtem gyomrom árulkodó korgásával, csak előhúztam a borospalackot, amit Reid hátizsákjába rejtettem. Nem tudtam rendesen összecsomagolni az útra, tekintve, hogy Morgane a cesarine-i Szent Cecil-székesegyház lépcsőjéről ragadott el, de szerencsére előző nap egy kicsit messzebbre tévedtem táborhelyünktől, és egy házalótól beszereztem néhány hasznos holmit. Kezdve a borral. Meg néhány új ruhával. Bár Coco és Reid összeszedett nekem egy öltözéket a szertartáson viselt véres lebernyeg helyett, az ő ruhájuk lifegett vékony testemen, amelyet a kastélyban töltött idő még vékonyabbá – mondhatni, aszottá – tett. Mostanáig sikerült titokban tartanom kis kiruccanásom gyümölcseit – Reid zsákjában és Madame Labelle kölcsönbe kapott köpenye alatt –, de elérkezett az idő a nagy leleplezésre.

Ennél jobb alkalmat keresve se találhattam volna.

Reid pillantása szúróssá vált a borospalack láttán. A mosoly is lehervadt az arcáról.

– Hát ez meg mi?

– Ajándék, mi más? Nem tudod, milyen nap van? – Eltökélten meg akartam menteni az estét, ezért a mit sem sejtő Ansel kezébe nyomtam a palackot. Ujjai ráfonódtak a nyakára, s ahogy elmosolyodott, újfent kipirult. Dagadozott a szívem. – Bon anniversaire, mon petit chou!

– Majd csak jövő hónapban lesz a születésnapom – felelte maflán, de azért a mellkasához szorította az üveget. A tűz táncoló fénye örömteli arcára vetült. – Még soha senki… – Megköszörülte a torkát és nagyot nyelt. – Még sohasem kaptam ajándékot.

Boldogságtól dagadozó keblem kissé leeresztett.

Gyermekként úgy tartották meg minden születésnapomat, mintha sátoros ünnep lenne. A boszorkányok a királyság minden részéből a Le Blanc-kastélyba sereglettek, ahol addig táncoltunk együtt a holdfényben, amíg bele nem fájdult a lábunk. Mágia csípős illata burkolta be a templomot, anyám pedig fényűző ajándékokkal árasztott el – egyik évben gyémántokkal és igazgyöngyökkel ékesített tiarával, a következőben örökkévaló szellemorchideák bokrétájával. Egy ízben kettéválasztotta a Vágyakozás Tengerét, hogy átkelhessek a medrén. Szirének préselték gyönyörű, kísérteties arcukat a vízfalnak, hogy lássák a menetünket, miközben tündöklő hajukat lobogtatták és ezüst halfarkukkal ficánkoltak.

Már akkor tudtam, hogy nővéreim nem annyira az életemet, mint inkább a halálomat ünneplik, de később – gyengébb pillanataimban – elmerengtem azon, hogy vajon ugyanez igaz-e az anyámra is.

– Rossz csillagzat alatt fogantunk, te és én – mormolta az ötödik születésnapomon, miközben csókot lehelt a homlokomra. Bár nem emlékszem tisztán a részletekre, csak az árnyakra a szobámban, az éjszaka hidegére a bőrömön és az eukaliptusz illatára a hajamban, az arcán mintha könnyek peregtek volna. Azokban a gyenge pillanatokban tudtam, hogy Morgane nem a születésnapomat ünnepelte.

Előre meggyászolt.

– Úgy vélem, az ide illő válasz a „köszönöm”. – Coco közelebb lépett, és vállára vetette fekete fürtjeit, hogy megvizsgálja a palackot. Ansel arca még szederjesebbé vált. Coco önelégült mosollyal és igéző ujjal követte az üveg ívét, miközben saját íveivel a fiú ösztövér alakjához simult. – Milyen évjárat?

Beau bosszankodott Coco magakelletése láttán, és lehajolt, hogy felvegye a hagymáit. Coco sötét szeme sarkából figyelte. Ők ketten napok óta nem váltottak egymással emberi szót. Eleinte szórakoztatónak találtam, ahogy Coco apránként felemésztette a herceg önhitt gőgjét, de újabban Anselt is bevonta a játszadozásba. Ideje beszélnem a fejével. Ansel felé rebbent a tekintetem, akinek még most is fülig ért a szája, ahogy a palackot méregette.

Holnap. Holnap beszélek a fejével.

Coco lágyan Ansel kézfejére fektette ujjait, ahogy felemelte a palackot, és tüzetesen szemügyre vette az elsárgult boroscímkét. A tűzfény megvilágította barna bőrének számtalan apró hegét.

– Boisaîné – olvasta lassan, nehézkesen betűzve ki a feliratot. Köpenye szegélyével lesikálta a címkére telepedett koszt. – Bodzaerdő – pillantott fel rám. – Még sosem hallottam erről a helyről. Azért ősréginek tűnik. Biztos egy vagyonba került.

– Kevesebbet kóstált, mint gondolnád! – Vigyorogva fogadtam Reid gyanakvó pillantását, mielőtt egy kacsintás kíséretében elvettem Cocótól a palackot. A címkén egy roppant nyári tölgy bontogatta ágait, mellette pedig egy szarvas-patás férfiállat állt, aki ágakból szőtt koronát viselt. Világító sárgával festették meg a szemét, mintha vadmacska lenne.

– Elég ijesztő – kukucskált át Ansel a vállam felett, hogy közelebből is megvizsgálja a címkét.

– Ő itt a Vadon Ura – tört rám váratlan hullámokban a nosztalgia. – Az erdei vadember, flóra és fauna királya. Kiskoromban Morgane sokat mesélt róla.

Anyám nevének említése megtette a magáét. Beau arcáról lefoszlott a gúny. Ansel felhagyott a pironkodással, Coco pedig az önelégült vigyorgással. Reid fürkészni kezdte az árnyakat, és a fegyverszíján viselt Balisarda markolatára csúsztatta kezét. Még a tűz lángjai is pislákolni kezdtek, mintha maga Morgane fújta volna keresztül fagyos leheletét a fák közt, hogy kioltsa őket.

Csak én mosolyogtam töretlenül.

Modraniht óta egy szót se hallottunk Morgane felől. Teltek a napok, de egyetlen boszorkányt se láttunk. Ha őszinte akarok lenni, mást se nagyon, ami kívül esett gyökerekből szőtt ketrecünkön. Nem mintha okom lett volna panaszkodni a Teknőre. A magánélet hiánya és Madame Labelle önkényuralma ellenére szinte megkönnyebbültem, hogy La Voisin nem válaszolt a hívásunkra. Haladékot nyertünk. Különben se láttuk híját semminek. Madame Labelle mágiája távol tartotta a veszélyt – melegített és elrejtett az avatatlan tekintetek elől –, míg Coco a közelben fellelt egy tiszta vizű hegyi patakot, ami a sodrásának köszönhetően nem fagyott be. Ansel most már akármelyik nap foghat halat.

Úgy éreztem, mintha megállt volna az idő ezen a helyen, a mi helyünkön, távol a világ zajától. Morgane és a fényboszorkányok, Jean Luc és a vadászai, még Auguste király is megszűnt létezni. Senki sem érhetett el hozzánk. Különös békesség telepedett ránk.

Mint a vihar előtti csend.

Madame Labelle hangot adott kimondatlan félelmeimnek.

– Te is tudod, hogy nem bujkálhatunk örökké – melegítette fel az unalomig ismételt vitát. Cocóval váltottunk egy csüggedt pillantást, amikor csatlakozott hozzánk, és elkobozta a palackunkat. Ha csak még egy baljós figyelmeztetést végig kell hallgatnom, felfordítom a palackot, és belefullasztottam a borba. – Anyád rád fog találni. Mi képtelenek vagyunk elrejteni előle, de ha szövetségeseket gyűjtünk, akik támogatják az ügyünket, akkor talán…

– A vérboszorkányok hallgatása mindennél árulkodóbb – elragadtam tőle a borospalackot, és birkózni kezdtem a dugóval. – Nem kockáztatják meg Morgane haragját, csak hogy támogassák az ügyünket. Bármi legyen is az.

– Ne légy ilyen csökönyös. Ha Josephine nem segít nekünk, vannak más befolyásos…

– Több időre van szükségem – szakítottam félbe. Alig figyeltem rá, csak a torkomra mutattam. Reid mágiája talán összezárta a sebet, és ezzel megmentette az életemet, de az alvadt vérkéreg megmaradt. Még mindig rohadtul fájt, de nem akartam ezen időzni. – Még te magad sem gyógyultál meg, Helene. Majd holnap kidolgozzuk a stratégiát.

– Holnap... – A szeme résnyire szűkült az üres ígéret hallatán. Napok óta ezt hajtogattam, ám ezúttal még én is hallottam, hogy mennyire másként cseng a szó… mennyire igaznak. Madame Labelle nem tűrt több haladékot. Mintha meg akarná erősíteni sejtésemet, kimérten bólintott. – Holnap beszélünk, akár válaszol La Voisin, akár nem. Megegyeztünk?

Beledöftem tőröm a dugóba, és élesen elcsavartam. Mindenki összerezzent. Újult vigyorral, alig észrevehetően biccentettem.

– Na, ki szomjas? – Reid orra felé pöcköltem a dugót, amit ő bosszúsan félrelegyintett. – Ansel?

Elkerekedett a szeme.

– Jaj, én nem…

– Kerítsünk neki egy csecset! – Beau elragadta a palackot Ansel elől, és tisztességesen meghúzta. – Talán azt könnyebben bevenné a bele.

Fuldokoltam a nevetéstől.

– Fejezd be, Beau…

– Igazad van. Azt se tudná, mit kezdjen egy cseccsel.

– Még soha nem ittál, Ansel? – érdeklődött Coco.

Ansel elsötétült arccal kapta ki a palackot Beau kezéből, majd hosszan belekortyolt. Prüszkölés helyett mintha csak kiakasztotta volna az állát, benyakalta a bor felét. Miután végzett, csak megtörölte száját a kézfejével, és Coco felé lökte a palackot. Az arca még mindig rózsaszínű volt.

– Könnyen csúszik.

Nem tudom, mi mulattatott jobban: Coco és Beau döbbent arckifejezése, vagy Ansel önelégült vigyora. Tapsikoltam örömömben.

– Jól megadtad nekik, Ansel! Amikor azt mondtad, kedveled a bort, nem gondoltam, hogy úgy döntöd magadba, mintha víz lenne.

Megvonta a vállát, és elfordította a tekintetét.

– Évekig laktam a Szent Cecilben. Megtanultam kedvelni. – Tekintete újra a Coco kezében szorongatott üveg felé rebbent. – Viszont ez sokkal finomabb bárminél, amit ott ittam. Honnét való?

– Az ám! – Reid hangja nem csengett olyan önfeledten, mint ahogy a helyzet megkívánta volna. – Honnét való? Nyilvánvalóan nem Coco és Ansel vásárolta a többi élelemmel együtt.

Mindkettejükben volt annyi tisztesség, hogy szabadkozó képet vágjanak.

– Á… – rebegtettem a pillám, míg Beau felkínálta a palackot Madame Labelle-nek, aki kurta fejrázással elutasította. Ajkát biggyesztette, és ő is a válaszra várt. – Ne kérdezd, mon amour, akkor nekem sem kell hazudnom.

Miközben Reid megfeszítette az állkapcsát, hogy úrrá legyen indulatain, magamban felkészültem az inkvizícióra. Bár többé nem viselte kék uniformisát, a bőréből szemlátomást nem tudott kibújni. A törvény az törvény. Nem számít, melyik oldalán áll. A szentem.

– Mondd, hogy nem úgy loptad. Mondd, hogy találtad valahol.

– Rendben. Nem úgy loptam. Találtam valahol.

Összefonta a karját, és szigorúan a szemembe nézett.

– Lou!

– Mi az? – kérdeztem ártatlanul. Coco segítőkészen felém kínálta az üveget. Ittam egy emberes kortyot, míg leplezetlen elismeréssel csodáltam meg hites uram izmos karját, szögletes állát, telt ajkát és rézvörös haját. Megpaskoltam az orcáját. – Nem az igazat kérdezted.

Arcához szorította a tenyeremet.

– Hát most azt kérdem.

Meredten néztem, miközben szökőárként tört fel bennem az ösztönös vágy, hogy hazudjak – de nem. A homlokom ráncoltam, és e késztetés gyökerét kutattam magamban. Reid tagadásként értékelte hallgatásomat, és közelebb lépett, hogy kihúzza belőlem a választ.

– Loptad, Lou? Az igazat, ha kérhetem.

– Na, ezt a leereszkedő hangot rühellem a legjobban. Szerintem fuss neki még egyszer.

Elcsigázott sóhajjal fordította el arcát, hogy megcsókolja az ujjaimat.

– Lehetetlen vagy.

– Valószínűtlen és valószerűtlen, de sosem lehetetlen. – Lábujjhegyre emelkedtem, és az ajkára préseltem a szám. Megcsóválta fejét, majd jobb meggyőződése ellenére kuncogni kezdett, ahogy előrehajolt, magához vont, és szenvedélyesen visszacsókolt. Fenséges melegség öntött el. Minden önuralmamra szükségem volt, hogy ne teperjem a földre, és ne töltsem ki rajta mohó vágyam.

– Uramisten! – nyögött fel viszolyogva Beau. – Mintha fel akarná falni az arcát.

Madame Labelle meg se hallotta. Ismerős kék szemében harag fénylett.

– Válaszolj a kérdésre, Louise! – Megdermedtem metsző hangjától. Nagy meglepetésemre Reid is. Lassan elfordult tőlem, hogy ránézzen. – Elhagytad a tábort?

Reid kedvéért megnyerő hangon válaszoltam.

– Nem loptam semmit. Vagy legalábbis… – megvontam a vállam, és kényszerítettem magam, hogy fenntartsam a könnyedség látszatát. – A bort nem loptam. Ma reggel vettem egy házalótól Reid koronáiból.

– Megloptad a fiamat?

Reid békítően felemelte a kezét.

– Csak óvatosan. Nem lopott el semmit a…

– Ő a férjem. – Sajgott az állam, olyan görcsösen mosolyogtam, és a nyomaték kedvéért felemeltem a bal kezem. Madame Labelle saját igazgyöngye felszikrázott gyűrűsujjamon. – Ami az enyém, az övé, és ami az övé, az enyém. Közös mindenünk. Nem ezt fogadtuk meg?

– De igen. – Reid sietve bólintott, és megnyugtató pillantást küldött felém, mielőtt haragos tekintettel Madame Labelle-hez fordult volna. – Rendelkezik mindenem felett.

– Ez csak természetes, fiam – villantotta fel Madame Labelle a maga kényszerű mosolyát. – Ugyanakkor kötelességem emlékeztetni arra, hogy a törvény szemében nem vagytok házasok. Louise hamis nevet adott meg a házassági szerződésben, ily módon az érvénytelen. Ettől még természetesen jogodban áll, hogy szabad akaratodból mindent megossz vele, de semmiképp ne érezd magad lekötelezve. Kivált, ha továbbra is ragaszkodik ahhoz, hogy felelőtlen és óvatlan viselkedésével veszélyeztesse az életedet. Mindannyiunk életét.

Ekkor lefagyott arcomról a mosoly.

– A köpenyed kámzsája elrejtette az arcom. A házaló nem is látta.

– S ha mégis? Ha ma este rajtunk ütnek a fényboszorkányok vagy a vadászok? Mi lesz akkor? – Mikor hiába várta a válaszom, felsóhajtott és békülékenyebb hangra váltott. – Megértem, ha vonakodsz szembenézni ezzel, Louise, de a szörnyek nem tűnnek el attól, hogy behunyod a szemed. Legfeljebb te válsz vakká. – Majd még engedékenyebben: – Épp eleget rejtőzködtél.

Hirtelen valahogy nem tudtam belenézni a szemükbe. Leengedtem a karom Reid nyakából, és tüstént hiányolni kezdtem a melegségét. Bár közelebb lépett, mintha újra magához akarna vonni, inkább ittam még egy kortyot.

– Rendben van. – Kényszerítettem magam, hogy belenézzek Madame Labelle acélkék szemébe. – Nem lett volna szabad elhagynom a tábort, de Anselt akkor se kérhettem meg, hogy vegyen magának születésnapi ajándékot. A születésnap szent dolog. Majd holnap kidolgozzuk a stratégiát.

– Valójában csak jövő hónapban lesz a születésnapom – szólt közbe Ansel. – Erre nincs semmi szükség.

– Igenis szükség van rá. Egy hónap múlva talán már… – elhallgattam, ráharapva túlbuzgó nyelvemre, de már elkéstem. Ha nem is fejeztem be a mondatot, a szavak vészjósló visszhangot vertek a táborban. Egy hónap múlva talán már nem is leszünk. Kezébe nyomtam a bort, mielőtt tettem egy újabb próbát. – Most van itt az ünneplés ideje, Ansel. Az ember nem mindennap lesz tizenhét éves.

Ansel Madame Labelle-re sandított, mintha az engedélyére várna.

– Holnap, Louise – biccentett Madame Labelle mereven.

– Természetesen – elfogadtam Reid kezét, és engedtem, hogy magához vonjon, miközben egy újabb kínos mosolyt színleltem. – Holnap.

Reid még egyszer megcsókolt, ezúttal szenvedélyesen, erősebben, mintha bizonyítani akarna valamit. Vagy félne attól, hogy elveszíti.

– Ma este ünneplünk.

Feltámadt a szél, ahogy a nap lebukott a fák mögé, és a fellegek tovább sűrűsödtek.

2.

Lopott pillanatok

Reid

Lou aludt, mint akit agyonvertek. Mellkasomra préselt arccal és vállamon elterülő hajjal szuszogott, oly békésen, amilyennek éberen csak ritkán láttam. Megcirógattam a hátát, sütkéreztem melegségében. Közben kényszerítettem magam, hogy üres maradjon az elmém, és nyitva tartsam a szemem. Nem is pislantottam, csak vég nélkül meredtem a felettem hajladozó fákra. Nem láttam semmit. Nem éreztem semmit. Legfeljebb bódultságot.

Modraniht óta elkerült az álom. Ha mégsem, azt kívántam, bárcsak elkerülne.

Álmaimban sötét és felkavaró dolgokat láttam.

Kis árny vált ki a fák közül, és farkát megrebbentve mellém telepedett. Absalon, Lou ezt a nevet adta neki. Közönséges fekete macskának hittem, de ő persze gyorsan kijavított. Korántsem macska, hanem matagot. Nyugtalan, elmúlásra képtelen lélek, aki állat formáját ölti magára. „A rokon lelkekhez vonzódnak – árulta el Lou. – A zavart lelkekhez. Valaki közülünk ide vonzhatta.”

Beszédes pillantása nem hagyott kétséget afelől, ki ez a valaki.

– Menj innét! – böktem meg könyökömmel a természetellenes teremtményt. – Sicc!

Rám függesztette bölcs, borostyánszínű szemét. Amikor megenyhülten felsóhajtottam, az ölembe kucorodott, és elaludt.

Absalon. Ujjaim lágyan cirógatták a hátát, kicsalták belőle a dorombolást. Összeráncoltam a homlokom. Nem vagyok zavart lélek.

Még egyszer felnéztem a fákra, de még őket se győztem meg.

Annyira elvesztem bénító gondolataimban, hogy fel se tűnt, mikor Lou néhány pillanat múltán mocorogni kezdett. Haja az arcomat csiklandozta, ahogy felkönyökölt, és hozzám hajolt. Igéző hangját ellágyította az álom és megédesítette a bor.

– Ébren vagy.

– Igen.

Szeme az enyémet fürkészte – óvakodva, szorongva –, amitől érthetetlen módon összeszorult a torkom. Amikor kérdésre nyitotta ajkát, közbevágtam a legelső mondattal, ami eszembe jutott.

– Mi történt anyáddal?

Hunyorogni kezdett.

– Hogy érted?

– Miért ennyire…?

Nagy sóhajjal a mellkasomra fektette állát. Forgatni kezdte ujján az igazgyöngyös gyűrűt.

– Nem tudom. Születhet bárki is gonosznak? – Megráztam a fejem. – Én se hiszem. Szerintem egyszerűen csak utat tévesztett. A mágia útján nem nehéz. – Amikor megfeszültem, felém fordította arcát. – Egyáltalán nem olyan, mint hiszed. A mágia… nem hasonlít semmi máshoz. A túl sok a jóból is rossz tud lenni. Függésben tart. Anyám csak… talán csak túlságosan megszerette a hatalmat. – Örömtelenül nevetett. Keserűen. – Mikor minden élet-halál kérdése számunkra, magasabbak a tétek. Minél többet nyerünk, annál többet veszítünk.

Minél többet nyerünk, annál többet veszítünk.

– Értem – bólintottam, pedig nem értettem. Úgy általában, semmit sem értettem az egészből. Miért kell egyáltalán megkockáztatni a mágiát?

Mintha megérezte volna viszolygásomat, felkelt, hogy jobban láthasson.

– Ez egy ajándék, Reid. Ha tudnád, mennyi mindent nem láttál még! A mágia csodálatos, vad és szabad. Értem vonakodásodat, de ez elől akkor sem rejtőzködhetsz örökké. A részeddé vált.

Nem tudtam, mit mondhatnék. Torkomon akadtak a szavak.

– Hajlandó vagy beszélni arról, ami történt? – kérdezte csendesen.

Ujjaim végigsiklottak a haján, ajkam a homlokán.

– Ma éjjel nem.

– Reid…

– Holnap.

Magába fojtott egy mély sóhajt, de szerencsére nem erőltette tovább a dolgot. Miután megvakargatta Absalon fejét, hátradőlt, és együtt meredtünk a fák koronái közt elősejlő égboltra. Visszavonultam elmém magányába, ölelő és üres csendjébe. Percek vagy órák telhettek el, nem tudom.

– Gondolod… – rángatott vissza lágy hangja a jelenbe. – Gondolod, hogy lesz temetés?

– Igen.

Nem kérdeztem, kinek a temetésére gondol. Nem kellett megkérdeznem.

– Akkor is, ha így lett vége?

Egy gyönyörű boszorkány magát fiatal lánynak álcázva hamarosan a pokolba csábította ezt a férfit. Belesajdult a szívem, ahogy felidéztem magamban a Nővérek Színtársulat előadását. A szőke elbeszélőt. Tizenhárom, legfeljebb tizennégy éves lehetett – maga az ördög, nem is bajba jutott hölgy, hanem mindjárt szűz lány képében. Mily ártatlan képet vágott, amikor elhagyta ajkát a végzetes mondat! Már-már angyalinak láttam.

Hamarosan meglátogatta őt a nő, akit meggyalázott, és a legrosszabb hírt hozta neki… Megszülte a gyermekét.

– Igen.

– De hát… az apám volt. – Hallottam, ahogy elcsuklik a hangja. Odafordultam felé, és ujjaim a tarkójára kulcsolódtak. Magamhoz öleltem, miközben az érzelmeim azzal fenyegettek, hogy beléjük fulladok. Kétségbeesetten küzdöttem, hogy visszafoglaljam a magam által emelt erődítményt, hogy elvonuljak áldottan sötét és üres tereibe. – A Boszorkányok Főpapnőjével hált. Egy varázslónővel. A király ezt aligha méltányolja.

– Semmire sincs bizonyíték. Auguste király nem fog pálcát törni egy halott felett, főként nem egy boszorkány szavai alapján.

Kimondtam a szavakat, mielőtt meggondolhattam volna. Egy halott felett. Karom megfeszült Lou testén, míg ő a kezébe vette arcom – csupán az érintés kedvéért, nem azért, hogy maga felé fordítson. Hogy magához kössön. Lehajtottam a fejem a tenyerébe.

Egy hosszú pillanatig elgondolkodva nézett, érintése végtelenül gyengéd maradt. Végtelenül türelmes.

– Reid…

Nehéznek érződött a szó. Nehéznek a várakozástól.

Nem bírtam ránézni. Látni a végtelen odaadást az ismerős szemekben. Az ő szemeiben. Lou talán még nem eszmélt rá – vagy ha mégis, nem törődött vele –, de egy nap meggyűlöl majd azért, amit tettem. Amit az apjával tettem.

Én fosztottam meg tőle.

– Nézz rám, Reid!

Kéretlen emlék villant fel előttem. A bordák közé temetkező tőr. A csuklómon lecsorgó vér. Meleg, sűrű, ragacsos. Amikor felé fordultam, Lou állhatatosan szegezte rám kékeszöld szemét. Eltökélten.

– Kérlek… – suttogtam. Szégyenemre legyen mondva, még az apró szónál is megtört a hangom. Forróság áradt szét az arcomon. Még azt se tudtam, mit kívántam tőle. Kérlek, ne faggass. Kérlek, ne akard, hogy kimondjam. Azután, mindennél hangosabban, a fájdalom mélyéről feltörő jajveszékelés.

Kérlek, űzd el ezt a rémálmot.

Érzelmek váltakoztak az arcán, szinte ahhoz is gyorsan, hogy kövessem. Azután felszegte az állát, és pajkos fény csillant a szemében. A következő pillanatban megpördült, fölém kerekedett, és egyetlen ujjával végigsimított a számon. Ajka résnyire nyílt, nyelve apró hegye igézően szaladt át rajta.

– Mon petit oiseau, mostanság olyan… feszültnek látlak… – Közelebb hajolt, orrával a fülem cirógatta. Elterelte a figyelmem. Válaszolt kimondatlan könyörgésemre. – Van erre egy kiváló orvosságom!

Absalon méltatlankodva sziszegett, és köddé vált.

Ahogy cirógatni kezdett, majd mozogni rajtam – könnyedén, őrjítően –, a vér még inkább az arcomba tolult. Behunytam a szemem, és megfeszítettem az ajkam a kéjes érzésektől. A szerelem hevétől. Ujjaim a csípőjébe vájtak, ahogy magamhoz vontam.

Valaki a közelben halkan felsóhajtott álmában.

– Itt mégsem csinálhatjuk… – feszült suttogásom túlságosan nagy visszhangot vert a csöndben.

Szavaim dacára elvigyorodott, és még inkább hozzám simult – mindenhol –, amíg a csípőnk már egy ütemben őrölt. Egyszer. Kétszer. Háromszor. Eleinte lassan, majd mind fürgébben. A hideg földre hajtottam fejem, zihálva és csukott szemmel kapkodtam levegő után. Halk nyögés tört fel a torkom mélyéről.

– Meglátnak!

Válaszként rángatni kezdte az övem. Szemem felpattant, hogy figyeljem, és megfeszültem az érintésétől, felfedtem magam neki. Benne.

– Hadd lássanak! – sóhajtotta ziháló lélegzetvétellel. Újabb köhintés hallatszott. – Nem érdekel.

– Lou…

– Hagyjam abba?

– Ne! – kezem megfeszült a csípőjén. Élesen előrebillentem, és mohón az ajkára tapadtam.

Újabb köhintés, ezúttal hangosabban. Már meg se hallottam. Keze besiklott megoldott nadrágom mélyére… nyelve forrón fonódott az enyémre… már akkor se állíthattam volna le, ha akarom. Egészen addig, amíg…

– Elég! – szakadt ki a szó a torkomból, miközben görcsösen kivontam magam az ölelésből, és levegőbe emeltem a csípőjét, eltávolítva az enyémtől. Nem akartam ilyen messzire menni, ilyen gyorsan, ilyen sok emberrel magunk körül. Amikor magamba fojtottam egy szitkot, zavartan pislogott, és a vállamba kapaszkodott, hogy visszanyerje egyensúlyát. Az ajka duzzadozott. Az arca kipirult. Még egyszer összepréseltem a szemhéjam – csak szorítottam, szorítottam és szorítottam –, miközben próbáltam másra, bármi másra gondolni. Avas szalonnára. Húsevő sáskákra. Ráncos aszott bőrre, a vizenyős, faggyú és nyálka szavakra. Gennyedző váladékra vagy… vagy…

Az anyámra.

Hirtelen kristálytisztán láttam magam előtt első itt töltött éjszakánkat.

„Komolyan beszélek! – von félre és figyelmeztet minket Madame Labelle. – Nincs semmiféle titkos etyepetye a táboron kívül. Veszélyes az erdő. Szeme van a fáknak.”

Felcseng Lou gyöngyöző kacaja, üdén és édesen, míg én levegőt se kapok a döbbenettől.

„Tudom, hogy ti ketten hódoltok a testiségnek… ne merjétek tagadni – teszi hozzá Madame Labelle, mire karmazsinvörös lesz az arcom –, de bármily nagy is a kéjvágyatok, a táboron túl leselkedő veszély még nagyobb. Azt kell kérnem, hogy egy időre gyakoroljatok önmérsékletet.”

Dohogva elvonulok, Lou gyöngyöző kacajával a fülemben. Madame Labelle tántoríthatatlanul követ.

„Ezek a késztetések teljességgel természetesek. – Fürge léptekkel próbál utolérni, és széles ívben megkerüli Beau-t, aki gurul a nevetéstől. – Ugyan már, Reid, ne viselkedj ilyen éretlenül! Mindig vigyázol, ugye? Talán itt az ideje, hogy folytassunk egy őszinte beszélgetést a nem kívánatos terhesség megelőzéséről…”

Ez az. Ez megtette a magáét.

A lüktető vágy tompán sajgó fájdalommá szelídült.

Kifújtam a levegőt, és lassan visszaengedtem Lou-t az ölembe. Újabb köhintés hallatszott Beau irányából. Ezúttal még hangosabban. Célzottan. Lou-t ez sem tántorította el. Keze máris lefelé siklott.

– Valami gond van, férjuram?

Elkaptam kezét a köldököm magasságában. Orr préselődött orrhegyhez, ajkak az ajkakhoz.

– Rossz kislány!

– Adok én neked rossz kislányt…

Beau egy elcsigázott nyögéssel felült, és félbeszakította az enyelgést.

– Hahó! Én kérek elnézést, de úgy látszik, elkerülte a figyelmeteket, hogy mások is vannak itt! – Majd morgolódva hozzátette: – Méghozzá olyanok, akik hamarosan belepusztulnak az önmegtartóztatásba.

Lou csak még ádázabbul vigyorgott. Tekintete az ég felé rebbent – ami így, hajnaltájt kísérteties szürke homályba burkolódzott –, majd a nyakam köré fonta a karját.

– Lassan felkel a nap – suttogta a fülembe. A szőrpihék is meredezni kezdtek a tarkómon. – Ne keressük meg azt a kis csermelyt, hogy… lefürödjünk?

Vonakodva sandítottam Madame Labelle felé. Nem ébredt fel sem évődésünkre, sem Beau kirohanására. Még álmában is körüllengte az arisztokratikus báj. Egy madámnak maszkírozott királynő, aki nem királyság, csak egy bordély felett uralkodik. Vajon más lett volna az élete, ha megismeri apámat, mielőtt még házasságot köt? Hát az enyém? Viszolyogtam önmagamtól, ahogy félrekaptam a tekintetem.

– Madame Labelle megtiltotta, hogy elhagyjuk a tábort.

Lou gyengéden szopogatta a fülcimpámat, amibe beleborzongtam.

– Amiről Madame Labelle nem tud, az nem is bosszanthatja. Amellett pedig… – Megérintette ujjbegyével az alvadt vért a fülem mögött, a csuklómon. Ugyanez a jel ott volt a könyökömön, a térdemen, a nyakamon is. Modraniht óta mind magunkon viseltük. Elővigyázatosságból. – Coco vére elrejt minket.

– Amíg le nem mossa a víz.

– Tudod, nekem is van varázserőm, akárcsak neked. Szükség esetén meg tudjuk védeni magunkat.

Akárcsak neked.

Bárhogy próbáltam leplezni borzongásom, észrevette és behunyta a szemét.

– Egyszer muszáj lesz megtanulnod, hogyan használd. Ígérd meg, hogy így lesz.

Kipréseltem magamból egy mosolyt, és gyengéden magamhoz öleltem.

– Persze, semmi gond.

Nemigen hitt nekem, miközben lecsusszant az ölemről, és széthajtotta a derékalját.

– Helyes. Hallottad anyádat. Holnap véget ér a móka.

Baljós előérzet söpört át rajtam a szavaira, az arckifejezésére. Tudtam, hogy nem maradhatunk itt örökké – tudtam, hogy nem ülhetünk ölbe tett kézzel, míg Morgane vagy egy vadász ránk nem talál –, de akkor sem volt tervünk. Se szövetségesünk. Bármennyire is bizakodott anyám, nem hittem, hogy ez megváltozna. Miért segítene bárki is a Morgane elleni harcban? Amikor az ő célja azonos az övékkel: halál az üldözőkre.

Lou nagy sóhajjal elfordult, és labdává gömbölyödött. Mogyoróbarna és aranyszínű fürtjei legyezőként terültek szét. Ujjaim besiklottak közéjük. Próbálták megnyugtatni, elűzni vállából a hirtelen jött feszültséget, hangjából a reménytelenséget. Egy reményvesztett Lou éppoly idegennek tűnt, mint egy törtető Ansel vagy egy csúf Cosette.

– Azt kívánom… – suttogta maga elé. – Azt kívánom, bárcsak örökre itt élhetnénk, de minél tovább maradunk, annál inkább úgy érzem, mintha lopnánk magunknak ezeket a boldog pillanatokat. Mintha nem a mieink lennének. – Keze ökölbe szorult. – Ő végül úgyis visszaköveteli őket. Akkor is, ha a szívünkből kell kivágnia.

Ujjaim megdermedtek a fürtjei közt. Lassan, kiszámítottan vettem a levegőt – visszanyeltem a haragot, ami mindig feltolult bennem Morgane említésére –, miközben ujjaim közé csippentettem az állát, és arcomra irányítottam a tekintetét, hogy a szemembe nézzen. Hogy érezze a szavaim súlyát. Az ígéretét.

– Többé nem kell tartanod tőle. Nem engedjük, hogy bármi történjen veled.

Önkritikus gúnnyal pillantott rám.

– Nem tőle tartok. Én… – Hirtelen kihúzta az állát a kezemből. – Mindegy is. Szánalmas vagyok.

– Lou… – morzsolgatni kezdtem a nyakát, hogy kicsit ellazuljon. – Nekem elmondhatod.

– Reid… – utánozta gyengéd hangom, és még egy édes mosolyt is küldött nekem a válla felett. Viszonoztam, és bátorítóan bólogattam. Még akkor is mosolygott, amikor élesen belekönyökölt a bordáimba. – Kopj le!

Megkeményedett a hangom.

– Lou…

– Hagyjuk ennyiben, jó? – csattant fel. – Nem akarok erről beszélni. – Egy hosszú pillanatig haragosan meredtünk egymásra, mialatt én látványosan simogattam fájós oldalamat, azután pedig mintha leeresztett volna. – Inkább felejtsük el az egészet. Tényleg semmi jelentősége. A többiek hamarosan felkelnek, és nekiláthatunk a tervezgetésnek. Jól vagyok. Komolyan.

Pedig nem volt jól. Ahogy én sem.

Istenem, mennyire vágytam rá, hogy átöleljem.

Bosszúsan megdörzsöltem az államat, ahogy vetettem egy pillantást Madame Labelle felé. Továbbra is békésen aludt. Még Beau is újra bebugyolálta magát, hogy a világról mit sem tudva hortyogjon. Helyes. Mielőtt meggondoltam volna magam, a karjaimba vettem Lou-t. Nincs olyan messze az a csermely. Oda-vissza megjárhatjuk az utat, mielőtt bárkinek is feltűnne a távollétünk.

– Még nem jött el a holnap.

3.

Vészharang

Reid

Lou tunyán és elégedetten lebegett a víz színén. Behunyt szemmel. Szélesre tárt karokkal. Tömött és nehéz hajfürtjeitől övezve. Hópihék szitáltak, gyűltek a szempilláira és az orcájára. Sohasem láttam szirént – csak olvastam róluk a Szent Cecil ősi katakombáiban –, de épp ilyennek képzeltem őket. Meseszépnek. Éterinek.

Pucérnak.

A kis tó fagyos partján kibújtunk ruháinkból. Absalon nem sokkal később előtűnt, hogy beléjük vackolja magát. Nem tudtuk, mi történik vele, mikor levetkőzi testi mivoltát. Lou-t ez jobban érdekelte, mint engem.

– Azért a mágiának is megvannak a maga előnyei, nem igaz? – mormolta, miközben ujjával lágyan felszántotta a vizet. Gőz bodorodott az érintése nyomán. – Mostanra minden porcikánknak át kellett volna fagynia. – Elvigyorodott, és résnyire nyitotta egyik szemét. – Akarod, hogy megmutassam?

A magasba szaladt a szemöldököm.

– Látok épp eleget.

Elvigyorodott.

– Disznó. A mágiára gondoltam. – Amikor nem feleltem, taposni kezdte a vizet, hogy közelebb húzódjon. Az enyémmel ellentétben az ő lába nem ért le. A víz az állát nyaldosta. – Nem akarod megtanulni, hogyan melegítsd át a vizet? – kérdezte.

Ezúttal készen álltam. Nem rettentem vissza. Nem haboztam. Annál nagyobbat nyeltem.

– Dehogyisnem.

Résnyire húzott szemmel méregetett.

– Nem mondanám, hogy süt belőled a lelkesedés, vadász.

– Ó, bocsáss meg! – Alámerültem a vízben, hogy lassan odaússzak hozzá. Mint egy ragadozó. – Ó, fenséges varázslónő, esengek, tüntess ki mágikus csodáiddal! Nem tudok tovább várni, elemészt a vágy. Inkább a halál, mint hogy egyetlen pillanatig is nélkülük éljek! Így már jobb?

– Alakul – szegte fel az állát. – Szóval mennyit tudsz a mágiáról?

– Pont annyit, mint a múlt hónapban. – Tényleg csak egy hónapja lenne, hogy feltette ezt a kérdést? Mintha egy másik életben történt volna. Mostanra minden megváltozott. Néha azt kívántam, bár ne változott volna. – Semmit.

– Badarság. – Ahogy odaértem hozzá, széttárta a karját, majd a nyakam köré fonta. Lábával a csípőmet kulcsolta át. A póz a testi vágyról is szólhatott volna, valahogy mégis csupán… meghittnek tűnt. Ebből a közelségből akár a szeplőit is megszámlálhattam. Láttam a szempilláin legördülő vízcseppeket. Minden elszántságomat latba kellett vetnem, hogy ne csókoljam meg újra. – Többet tudsz, mint hinnéd. Az elmúlt két hétben az anyám, Coco és az én köreimben mozogtál, a Modranihten pedig… – Hirtelen elhallgatott, és köhögőrohamot színlelt. A szívem is belesajdult. A Modranihten pedig a mágia segítségével ölted meg az érseket. Megköszörülte a torkát. – Én… tudom, hogy semmi sem kerüli el a figyelmed. Az elméd egy acélcsapda.

– Acélcsapda… – visszhangoztam, miközben újra visszahúzódtam belső erődítményem falai mögé.

Ha tudná, mennyire igaza van!

Beletelt néhány pillanatba, amíg rájöttem, hogy a válaszomra vár. Félrekaptam a tekintetem, nem tudtam a szemébe nézni. Most éppen kékben játszott. Szinte szürke, acélos kékben. Oly ismerősen. Oly… elárultan.

Mintha a gondolataimban olvasnának, a fák neszezni kezdtek köröttünk, és megesküdtem volna rá, hogy a szellő szavakat suttog.

Reid, te olyan vagy nekem, mint a fiam.

Borsódzni kezdett a bőröm.

– Hallod? – Körbejárt a tekintetem, miközben még szorosabban öleltem magamhoz Lou-t. Az ő bőre selymesen sima maradt. – Hallod a hangját?

Mondat közben szakítottam félbe. Egész teste megfeszült, és tágra nyílt szemmel nézett körül.

– Kiét?

– Én… mintha… – Megráztam a fejem. Ez nem lehetséges. Az érsek halott. A képzeletem űz velem gonosz játékot. Két szempillantás között kővé dermedtek a fák, és a szellő, ha volt egyáltalán, elállt. – Semmi. – Még határozottabban ráztam a fejem, és megismételtem a szót, mintha ettől igazzá válna. – Nem volt semmi.

Mégis… a csípős fenyőillatban… ott lappangott a jelenléte. Az érzés nem szűnt meg. Minket figyelt.

Ne légy nevetséges, korholtam magam.

Nem eresztettem el Lou-t.

– Szeme van a fáknak – idézte fel Madame Labelle baljós figyelmeztetését. Óvakodva forgatta a fejét. – Képesek meglátni a dolgokat… a fejünkben… hogy aztán kiforgassák őket. Megidézik a legszörnyűbb félelmeinket – borzongott meg. – Amikor először menekültem el… a tizenhatodik születésnapom éjszakáján… azt hittem, megháborodok. Amiket láttam…

Elhalt a hangja, magába révedt a tekintete.

Levegőt venni is alig mertem. Még sosem beszélt erről. Szinte semmit sem mesélt a Cesarine előtti időkről. Ha csupasz bőrével hozzám is simult, a titkai páncélt vontak közénk, amit senki kedvéért nem vetett le. Még az enyémért sem. Kivált az enyémért nem. Ködbe veszett minden – a víz, a fák, a szellő –, csak Lou arca maradt, ahogy alámerült az emlékeiben.

– Mit láttál? – biztattam csendesen.

Habozott.

– A fivéreidet és nővéreidet.

Egy felszisszenő lélegzet.

Az enyéimet.

– Borzalmas volt – folytatta egy pillanat múltán. – Elvakított a páni rémület, vérzett mindenem. Anyám a nyomomban járt. Hallottam a hangját a fák között, egyszer tréfásan a kémeinek nevezte őket, míg végül már nem tudtam, mi valóságos, és mi nem. Csak azt tudtam, hogy el kell szöknöm. Akkor jöttek a sikolyok. Azok a vérfagyasztó sikolyok. Egy kéz tört elő a föld alól, és megmarkolta a bokámat. Elestem, mire ez a… ez a tetem előmászott, hogy leteperjen. – Hullámokban tört rám a rosszullét, ahogy magam elé képzeltem a jelenetet, de pisszenni se mertem. – Aranyhaja volt, és a nyaka… mint az enyém. Görcsösen markolászott, és esengett, hogy segítsek rajta, de persze egészen más hangon… tudod, vérben fuldokolva… – Megérintette a sebhelyét. – Sikerült kiszabadulnom, de akkor jöttek mások. Sokan-sokan. – Keze lehullott a nyakamból, és kettőnk közt lebegett. – Megkíméllek a véres részletektől. Egyébként is csak képzelődtem.

A vízen úszó tenyerére meredtem.

– Azt mondtad, a fák Morgane kémei.

– Ő mondta, nem én – emelte fel szórakozottan a kezét. – De azért ne félj. Madame Labelle elrejt minket a táborban, és Coco…

– Attól most még láthatnak minket. A fák. – Megragadtam a csuklóját és meredten néztem a vért. A víz helyenként máris elmosta. Lepillantottam a saját csuklóimra. – Indulnunk kell! Most azonnal.

Elborzadva meredt a jeltől megtisztult bőrömre.

– Ó, a francba! Mondtam, hogy figyelj oda erre…

– Hiszed vagy sem, más járt a fejemben. – Bosszúsan vontatni kezdtem a part felé.

Idióták. Hogy lehettünk ilyen ostobák! Túlságosan is szétszórtak voltunk, túlságosan is belefeledkeztünk egymásba – a mostba – ahhoz, hogy felismerjük a veszélyt. Lou fészkelődni kezdett a karomban, ahogy szabadulni akart.

– Fejezd be! – Próbáltam lefogni verdeső tagjait. – Tartsd a víz felett a kezed és a nyakad, különben…

Megdermedt a karjaimban.

– Köszönöm…

– Hallgass! – szisszent rám, ahogy átpillantott a vállam felett.

Alig fordultam oda – épp csak megpillantottam a kék kabátokat a fák között –, mielőtt lenyomott volna a víz alá.

Sötétség fogadott a tó mélyén. Túlontúl mély sötétség ahhoz, hogy bármi mást lássak Lou víztől elmosódott, fakó arcán kívül. Görcsös igyekezettel kapaszkodott a vállamba, elszorítva a vér útját. Amikor vonogatni kezdtem a vállam, hogy lerázzam, csak még erősebben kapaszkodott, és a fejét rázta. Még most is meredten nézett a hátam mögé, a szeme tágra nyílt, és a tekintete üres volt. Sápadt bőrével és kígyózó hajával kísértetiesen festett.

Gyengéden megráztam. Tekintete a távolba révedt.

Újra megráztam. Összevonta a szemöldökét, és ujja még mélyebbre vájt a bőrömbe.

Ha tehettem volna, megkönnyebbülten kifújom a levegőt. Csak hát nem tehettem.

Tüdőm máris levegőért sikoltott.

Esélyem se volt levegőt venni, mielőtt lenyomott a víz alá, ahogy nem készültem fel a váratlan és metsző hidegre sem. Fagyos ujjak karistolták a bőröm, tompították el érzékeimet. Fosztottak meg az érzékeimtől. Bármilyen bűbájt bocsátott is a vízre Lou, mostanra szétfoszlott. Bénító zsibbadtság kúszott végig az ujjaimon. A lábujjaimon. Nyomában a páni rémülettel.

Azután – éppoly hirtelen – elsötétült minden a szemem előtt.

Feketébe borult a világ.

Rémülten verdestem Lou szorításában, a kevéske levegőmet is kiadtam magamból, de ő tovább csüngött rajtam, tagjaival átfonta és szorítva a testem, mindkettőnket lehorgonyozva a fenéken. Buborékok törtek fel körülöttünk, ahogy küszködtem. Természetfeletti erővel szorongatott, préselte arcát az enyémhez, mintha csak meg akarna nyugtatni. Vagy vigasztalni?

Hiszen a vízbe fullaszt minket! Máris megfeszült a mellkasom, és elszorult a torkom. Hogy is lehettem volna nyugodt? Minden pillanattal nehezebbnek éreztem a tagjaimat. Egy utolsó kétségbeesett igyekezettel, minden erőmet latba vetve elrúgtam magunkat a fenéktől, de Lou egyetlen rándulására lábamra kövült az iszap. Foglyul ejtett.

Azután Lou teljes erejéből pofon vágott.

Egész értetlen, sötétségbe vesző tudatommal hátrahőköltem, felkészültem a beáradó vízre, ahogy betölti a tüdőm, és véget vet ennek az agóniának. Talán a halálban végre rálelek a békére. Sosem hittem volna, hogy ez lesz a vége. Mindig úgy képzeltem, hogy kard által halok meg. Esetleg összetörve és kifacsarva, egy boszorkány kezétől. Csupa erőszakos és gyötrelmes vég. Mennyivel jobb megfulladni! Mennyivel egyszerűbb…

Mielőtt megtörtént volna, testem önkéntelenül levegő után kapott. Behunytam vaksi szemem. Átöleltem Lou-t, és a nyakába fúrtam az orrom. Legalább Morgane nem kapott el minket. Legalább nem kell Lou nélkül élnem. Csupa apró kis diadal. Fontos diadal.

Csakhogy nem víz áradt be a számom. Hihetetlenül tiszta levegő töltött ki, s vele a legédesebb megkönnyebbülés. Bár továbbra se láttam, és a víz is zsibbasztóan fagyos maradt, tudtam lélegezni. Tudtam gondolkodni. Zavaró egyszerűséggel tudatosultak bennem a dolgok. Vettem még egy levegőt. Azután még egyet, és még egyet. Alig mertem elhinni. Lélegeztem a víz alatt. Mint Jónás nagy hala. Mint a szirének. Mint egy…

Mint egy varázslatban.

A csalódottság apró szilánkja fúródott a mellkasomba. Megmagyarázhatatlan módon és azonnal. Tiszta patakvíz vett körül, mégis úgy éreztem, mintha valahogy mocskos lennék. Alávaló. Egész életemben gyűlöltem a mágiát, erre most – most egyedül ez menthet meg azoktól, akiket egykor a fivéreimnek hívtam. Hogyan süllyedhettem idáig?

Hangok hallatszottak köröttünk, betörve tudatos gondolataimba. Tiszta hangok. Mindegyik úgy csengett, mintha a parton állnék, nem pedig a víz mélyén ólálkodnék. Egy újabb bűbáj.

– Istenem, mindjárt behugyozok.

– Ne ide, te idióta. Menj lejjebb!

– És igyekezz! – szólalt meg egy harmadik, türelmetlen hang. – Toussaint kapitány vár minket a faluban. Még egy utolsó kör, azután pirkadatkor indulunk.

– Hál’ isten, igyekszik haza a lányhoz. – Valamelyikük összedörzsölte tenyerét a hideg ellen.

Összeráncoltam a homlokom. A lányhoz?

– Nekem aztán nem fog hiányozni ez az átkozott hely. Napok óta járőrözünk, és az egész nem hozott semmit, csak fagyási sérüléseket…

Egy negyedik hang.

– Azok ott… ruhák?

Lou körmei vért fakasztottak. Alig éreztem. Szívem a fülemben dübörgött. Ha megvizsgálják a ruhákat, ha felemelik a kabátom és az ingem, rátalálnak a fegyverszíjamra.

Rátalálnak a Balisardára.

A hangok felerősödtek, ahogy a gazdáik közeledtek.

– Mintha két kupac lenne.

Rövid szünet.

– Hát, a vízben biztos nincsenek. Az ahhoz túl hideg.

– Csonttá is fagynának.

Elsötétült szememmel láttam magam előtt, ahogy közelebb araszolnak a tóhoz, és az élet jeleit fürkészik kéklő mélységeiben, de a fák sűrű árnyakat vetettek – még a kelő nap fényénél is –, és a felkavart iszap zavarossá tette a vizet. A szitáló hó lépteink nyomát is elrejtette.

Végül az egyikük megtörte a csendet.

– Senki sem tudja ennyi ideig visszatartani a levegőt.

– Egy boszorkány képes rá.

Újabb szünet, hosszabb az előzőnél is. Baljósabb. Visszafojtott lélegzettel számoltam szapora szívverésem.

Da-dumm.

Da-dumm.

Da-dumm.

– De… De ezek férfiruhák. Nézzétek! Nadrágok.

Vöröslő köd támadt a végtelen feketeségben. Ha megtalálják a Balisardámat, erővel is kitépem a lábam az iszapból. Még ha el is veszítem ezzel.

Da-dumm.

Da-dumm.

A Balisardámat nem engedem.

Da-dumm.

Levágom az összest.

Da-dumm.

Nem mondok le róla!

– Szerintetek megfulladtak?

– Ruhátlanul?

– Nahát, igazad van. Mennyivel logikusabb magyarázat, hogy egy szál semmiben flangálnak a hóban.

Da-dumm.

– Talán egy boszorkány lerántotta őket a mélybe.

– Akárhogy is, utána kell járnunk.

Egy méltatlankodó horkantás.

– Ebben a fagyban? Amikor ki tudja, mi minden ólálkodik odalent? Egyébként is, ha egy boszorkány lehúzta őket, akkor már rég megfulladtak. Nélkülünk is van elég hulla a vízben.

– Szép kis vadász vagy!

– Nem mintha te önként jelentkeznél, hogy lemehess.

Da-dumm.

Agyam egy távoli szegletében tudatosult, hogy lassul a szívverésem. Ráismertem az alattomos hidegre, ahogy végiglopódzott a karomon, a lábszáramon. Megkongatta a vészharangot. Lou szorítása lassan feloldódott a mellkasomon, ezért még feszesebben öleltem őt magamhoz. Bármihez folyamodott is, ami levegőhöz juttatott és élessé tette a hallásunkat, kezdte vészesen kimeríteni. Vagy talán a hideg tette meg a magáét. Akárhogy is, lankadt az ereje. Tennem kellett valamit.

Ösztönösen a sötétség felé fordultam, amit korábban csupán egyszer éreztem. A szakadékhoz. Az űrhöz. A helyhez, ahová akkor zuhantam, mikor Lou haldoklott. A helyhez, amit mindeddig gondosan elzártam és figyelmen kívül hagytam. Kerestem, de hiába. Nem találtam. Fokozódó pánikkal billentettem hátra Lou fejét, és tapasztottam számat az övére. Pumpáltam a levegőt a tüdejébe. Tovább kutattam, de sehol sem találtam aranyfonalat. Nem találtam mintázatot, csak fagyos vizet, vaksi szemeket és Lou-t. Feje félrebicsaklott a karomon, szorítása lesiklott a vállamról, mellkasa mozdulatlanná vált az enyémen.

Megráztam, ahogy a pánik elemi, bénító rettegésbe csapott át, és hasztalan kutattam az agyamban valami – bármi – után. Madame Labelle egyszer említette az egyensúlyt. Talán… talán, ha…

A kín tőrként fúródott a tüdőmbe, mielőtt a gondolat végére érhettem volna. Ahogy zihálva levegő után kaptam, víz tolult a számba. Hirtelen visszatért a látásom, és felengedett lábam körül az iszap, ami azt jelentette, hogy…

Lou elveszítette az eszméletét.

Nem álltam le tűnődni, megfigyelni a szemem sarkában felsejlő aranyfényt. Megragadtam ernyedt testét, azzal elrúgtam magam a felszín felé.

4.

Csinos kis porcelán

Lou

Forróság áradt végig a testemen. Eleinte lassan, azután egyszerre mindenfelé. A végtagjaim szinte fájdalmasan bizseregtek, visszarángatva az öntudatba. Átkoztam az apró tűszúrásokat – meg a havat, a szelet és a réz bűzét a levegőben –, miközben felnyögtem és kinyitottam a szemem. Úgy kapart és feszült a torkom, mintha valaki lenyomott volna rajta egy tüzes piszkafát.

– Reid? – A szó krákogásként tört elő belőlem. Szörnyű, szörcsögő hangon köhögtem, amibe az egész mellkasom belerengett, mielőtt újra próbálkoztam volna. – Reid?

Átkozódtam, amikor nem felelt, majd oldalra hemperedtem.

Fojtott sikoly szakadt ki a torkomból.

Egy élettelen vadász nézett velem farkasszemet. A bőre vértelen volt a tó fagyos partjához képest, ahol vérének java része megolvasztotta maga alatt a havat, majd elszivárgott a földbe és vízbe. Három társa se járt különbül. Tetemeik szétszórva hevertek a parton, köröttük Reid elhajított tőreivel.

Reid.

– Basszus! – Nagy nehezen feltérdeltem, kitapogatva a másik oldalamon fekvő megtermett, rézvörös hajú alakot. Arccal feküdt a hóban, félig megkötött nadrágban, nyakig feltűrt ingben, mintha öltözködés közben csuklott volna össze.

További szitkok kíséretében hanyatt fordítottam. Haja vérpettyes arcához fagyott, bőre kékes hamuszürkévé fakult. Jaj, Istenem…

Jaj, Istenem, jaj, Istenem, jaj, Istenem…

Rémülten préseltem fülem a mellkasára, és kis híján felsírtam a megkönnyebbüléstől, amikor meghallottam szívverését. Gyengén, de ki tudtam venni. Saját szívem illetlenül egészséges és vidám ütemet vert a fülemben, de lehetetlenül melegnek, száraznak éreztem a hajam és a bőröm is. A felismerés rosszullétként söpört végig rajtam. Az idióta, kis híján feláldozta magát, csak hogy megmentsen.

Ahogy mellére fektettem a tenyerem, az aranyszálak végtelen lehetőségek egész hálójaként bomlottak ki előttem. Ide-oda kapkodtam közöttük – túlságosan rémült voltam ahhoz, hogy lassítsak, vagy akár csak belegondoljak a következményekbe –, majd megálltam, amikor lelki szemeim előtt felbukkant egy emlék: anyám fésülgeti a hajamat a tizenhatodik születésnapom előestéjén, a lehető leggyengédebb érintéssel és legsugárzóbb mosollyal.

Meghitten.

Vigyázz magadra, drágám, amíg különválunk. Vigyázz magadra, amíg újra találkozunk.

Nem felejtesz el, Maman?

Sosem feledlek el, Louise. Szeretlek.

Összerezzentem szavaitól, ahogy megrántottam az aranyfonalat. Amint elcsavarodott az érintésemtől, megváltozott bennem az emlék. Szemei smaragdszínű jégszilánkokká keményedtek, gúnyos mosollyal figyelte reményteli tekintetemet és a hangomból kicsengő kiszolgáltatottságot. Tizenhat éves arcom tüstént megnyúlt. Eleredtek a könnyeim.

Hát persze, hogy nem szeretlek, Louise. Te az ellenségem lánya vagy. Csak egy magasabb rendű cél miatt fogantál, és nem fogom megmérgezni azt a célt a szeretettel.

Hát persze. Nem szeretett, már akkor sem. Zsibbadtan ráztam a fejem, és ökölbe szorítottam a kezem. Az emlék aranyporrá bomlott, melegsége kiáradt és elöntötte Reidet. Hevével megszárította haját és ruháját. Bőrére visszatért a szín, légzése elmélyült. Álmosan nyitogatta szemét, ahogy próbáltam az ingbe szuszakolni a karját.

– Sose add át a melegséged! – csattantam fel, ahogy dühösen lerángattam hasára az inget. – Így megölöd magad.

– Én… – Kábultan pislogott, és felmérte a bennünket körülvevő véres jelenetet. Az arcába szökő pír szertefoszlott halott bajtársai láttán.

Magam felé fordítottam, kezembe vettem arcát, és kényszerítettem, hogy a szemembe nézzen.

– Csak rám figyelj, Reid, ne rájuk! Meg kell szakítanod a mintázatot.

Elkerekedett a szeme.

– Én nem… nem tudom, hogyan kell…

– Csak lazulj el! – söpörtem félre haját a homlokából. – Képzeld el magadban a minket összekötő aranyfonalat, azután engedd el.

– Engedjelek el… – Felnevetett, de furán fojtott hangon. Örömtelenül. – Rendben.

Megrázta a fejét, és behunyt szemmel koncentrált. Egy hosszú pillanat múltán alábbhagyott a köztünk lüktető forróság, és a keserűen fagyos, csípős téli szél vette át a helyét.

– Jó! – Máris éreztem, ahogy a hideg bevette magát a csontjaimba. – Most pedig mondd el, hogy mi történt.

Felpattant a szeme, és abban a röpke pillanatban megláttam benne a nyers, hamisítatlan gyötrelmet. Ettől a torkomon akadt a lélegzet.

– Nem tágítottak. – Nagyot nyelt, és elfordította a tekintetét. – Haldokoltál. Fel kellett hozzalak a felszínre, de felismertek minket, és nem hallgattak rám… – Amilyen hirtelen jött, épp oly hirtelen ki is aludt szemében a fájdalom, akár egy gyertya lángja, amit elfújtak. Nyugtalanító üresség töltötte ki a helyét. – Nem hagytak más választást – fejezte be ugyanolyan üresen kongó hangon. – Vagy te, vagy ők.

Leereszkedett ránk a némaság, ahogy a felismerés bunkósbotként vágott fejbe.

Nem először kényszerült rá, hogy válasszon köztem és mások között. Nem először mocskolta be a kezét az övéi vérével, hogy mentse az enyémet. Uramisten.

– Persze, persze – bólogattam túlságosan is szaporán, a hangom pedig iszonyatosan könnyed volt. A mosolyom iszonyatosan ragyogó. – Rendben van. Minden rendben van.

Feltápászkodtam, és felé nyújtottam a kezem. Egy pillanatig vonakodva nézte, míg a gyomrom valahol a bokám környékén járhatott. Arcom megfeszült a kényszerű mosolytól. Még szép, hogy habozott hozzám érni. Hozzáérni bárkihez is. Óriási megpróbáltatáson ment keresztül. Modraniht óta először folyamodott mágiához – és mindjárt a hittestvérei ellen. Még szép, hogy vívódik. Még szép, hogy nem kellek neki…

Ijedten söpörtem félre a kéretlen gondolatot, mintha megmart volna, de már elkéstem. A méreg már belém hatolt. Kétely áradt szét a kígyófogak nyomában, miközben tehetetlenül néztem, ahogy a kezem magától leereszkedik. A legutolsó pillanatban kapta el és szorította meg.

– Ne tedd.

– Mit ne tegyek?

– Bármi jár is a fejedben. Ne tedd.

Nyersen felnevettem, felkészülve az elmés riposztra, de semmi se jutott eszembe. Inkább talpra segítettem.

– Menjünk vissza a táborba. Nem szívesen ábrándítanám ki az anyádat. Szerintem most legszívesebben máglyára vetne mindkettőnket. Nem is bánnám, ha már itt tartunk. Átkozottul hideg van.

Bólintott, továbbra is riasztóan szenvtelenül, miközben szótlanul magára rángatta a csizmáját. Már a Teknő felé tartottunk, amikor a szemem sarkából egy kis mozgás vonta magára a figyelmem.

Ő is félrekapta a tekintetét.

– Mi volt az?

– Semmi. Figyelj, miért nem mész előre?

– Nem mondod komolyan.

Újabb mozgás, ezúttal észrevehetőbben. A túlzottan élénk és vidám mosoly lehervadt az arcomról.

– Pisilnem kell – közöltem színtelen hangon. – Nézni szeretnéd?

Lángba borult az arca, és köhécselve leszegte a fejét.

– Ö… nem. Majd ott… ott várok.

Bemenekült egy fenyő sűrű lombjai közé, vissza se nézve. Figyeltem, amint eltávolodik, és a nyakamat nyújtogatva megbizonyosodtam róla, hogy eltűnt a szemem elől, majd a mozgás irányába fordultam.

A vízparton az utolsó, még nem teljesen halott vadász esengő tekintettel nézett fel rám. Még most is a Balisardáját markolta. Letérdeltem mellé, és a rosszullét kerülgetett, ahogy lehámoztam róla merev, fagyos ujjait. Reid persze nem vette el tőle – nem vette el egyiküktől sem. Nem lett volna helyénvaló. Nem számított, hogy nagy valószínűséggel boszorkányok találnak rájuk és lopják el a saját céljaikra, Reid szemében akkor is elmondhatatlan árulás lett volna haláluk perceiben megfosztani hittestvéreit a legbecsesebb kincsüktől. Szörnyűbb magánál a megölésüknél is.

A vadász fakó ajka résnyire nyílt, de hang nem jött ki belőle. Gyengéden átfordítottam a hasára. Morgane egyszer megmutatta, hogyan öljek meg valakit a lehető leggyorsabban.

„Azt a pontot keresd – érintette meg tőre hegyével a tulajdon nyakát –, ahol a gerinc a koponyához kapcsolódik. Metszd el egymástól a kettőt, és többé senki nem támasztja fel.”

Elvégeztem az általa mutatott mozdulatsort a levegőben. A vadász egész testében reszketett. Halálosan félt, de már nem tehettem érte semmit, különben is, látta az arcunkat. Talán annak is szemtanúja volt, ahogy Reid használta ellenük a mágiát. Ez volt az egyetlen ajándék, amelyben részesíthettem őket.

Nagy levegőt vettem, mielőtt belemártottam a pengét a tarkójába. A teste nyomban megdermedt. Egy pillanatnyi habozás után ismét a hátára fordítottam, egymásba fontam a kezeit, és közéjük helyeztem a Balisardát.

Amint várható volt, Madame Labelle haragtól kipirult arccal és villámló szemmel várt minket a Teknő szélén. Épp csak az orrlyuka nem füstölt.

– Hol voltatok, ti… – Elakadt a hangja, ahogy szembesült borzas hajunkkal és öltözékünk hiányosságaival. Reid még ekkorra sem fűzte össze a nadrágját. Most kapkodva megtette. – Félkegyelműek! – fakadt ki Madame Labelle oly erővel, oly bántóan éles hangon, hogy egy gerlepár ijedten rebbent fel az égre. – Tökkelütöttek! Ostoba, hígvelejű szamarak! Képtelenek vagytok megérteni, hogy a fejünkkel gondolkodunk, nem az ágyékunkkal?

– Ágyéka válogatja… – A derékaljamhoz masíroztam, és magammal vonszoltam Reidet is, hogy egy takarót borítsak a vállára. Még most is túl fakónak találtam a bőrét, és túl gyengének a lélegzetvételét. Átvetette karját a vállamon, és a fülcimpámra préselt ajakkal mondott köszönetet. – Meglep, hogy egy madám is lehet prűd.

– Nem is tudom… – Beau felült derékalján, és beletúrt gubancos hajába. Az álom még ott ült a szemében. – Ez esetben inkább mondanám körültekintőnek. Ami tőlem nem kis szó. – Felvont szemöldökkel pillantott rám. – Legalább megérte? Ezt inkább visszaszívom. Ha bárki másról lenne szó, nem a fivéremről, talán…

– Fogd be, Beau, inkább piszkáld meg a tüzet! – csattant fel Coco, miközben fürkésző tekintete végigsiklott a testemen. Akármit vett is észre, ráncba szaladt tőle a homloka. – Az ott vér? Megsérültél?

Beau félrebiccentett fejjel vett szemügyre, majd helyeslően bólintott. Nem tett lépéseket a tűz felélesztésére.

– Nem festesz valami jól, drága nővérkém.

– Nem a nővérkéd! – csattant fel Reid.

– És a legrosszabb formájában is jobban fest nálad – tette hozzá Coco.

Beau kuncogva csóválta a fejét.

– Mindenkinek joga van tévedni, még nektek is.

– Elég ebből! – Madame Labelle elcsigázottan lökte égnek a karját, és haragos pillantást vetett minden jelenlévőre. – Mi történt?

Miután vetettem egy pillantást Reidre – aki úgy megfeszült, mintha Madame Labelle megcsapta volna egy piszkavassal –, sietve beszámoltam a tónál történtekről. Noha az intimebb részleteket kihagytam, Beau felnyögött, elvágódott a derékaljon, és a fejére húzta a takarót. Madame Labelle arca minden szóra egyre jobban megkövült.

– Négy mintát próbáltam fenntartani egy időben – szabadkoztam, miközben szúrós szemmel nézett rám, és az arcán színes foltok jelentek meg. – Kettőt, ami segített levegőt venni, és még kettőt, hogy halljuk őket. Ez túl soknak bizonyult azzal együtt, hogy fenn kellett tartanom a víz hőmérsékletét is. Azt reméltem, hogy kibírom, amíg a vadászok távoznak. – Vonakodva sandítottam Reidre, aki eltökélten meredt a lábára. Noha visszadugta Balisardáját a helyére, szabad kezével most görcsösen markolta. Az ujjpercei is belefehéredtek. – Sajnos nem bírtam.

– Nem a te hibád – mormolta Reid.

Madame Labelle tovább faggatózott, ügyet sem vetve az érzelmi szálakra.

– Mi történt a vadászokkal?

Újabb lopott pillantást vetettem Reidre, felkészülve arra, hogy hazudjak, ha kell.

Üresen kongó hangon válaszolt helyettem.

– Megöltem őket. Végük.

Végre, végre Madame Labelle arca is ellágyult.

– Azután a testének a melegével vigyázott rám – szőttem tovább kapkodva a történetet, hogy mielőbb véget vessek a beszámolónak, azután pedig félrevonjam és valahogy megvigasztaljam Reidet. Olyan merevnek tűnt, mintha fából lenne. Mintha maga is egy lenne a köröttünk álló fák közül: furcsa volt, idegen és megcsontosodott. Nagyon nem tetszett. – Ügyes kis varázslat volt, csak közben majd’ halálra fagyott. Egy emlékből kellett melegséget csiholnom, hogy…

– Micsoda? – Madame Labelle kihúzta magát, és tetőtől talpig végigmért, a kezét ökölbe szorítva, és ez a gesztus olyannyira ismerős volt, hogy elhallgattam és csak bámultam rá. – Te ostoba lány…

Némi dacért én se mentem a szomszédba.

– Inkább hagytam volna meghalni?

– Ugyan, dehogyis! Mindazonáltal éppen ezt a könnyelműséget kell kordában tartanod, Louise. Tudhatnád, hogy milyen veszélyes az emlékekkel babrálni…

– Tisztában vagyok vele – feleltem összeszorított fogakkal.

– Hol ebben a veszély? – kérdezte csendesen Reid.

Felé fordultam, és lehalkítottam a hangom.

– Az emlékek valamiképp… szentek. A megélt dolgok formálnak bennünket azzá, akik vagyunk, ha úgy tetszik, ezek formálják a természetünket, így hát ha megváltoztatjuk a velük kapcsolatos emlékeket, akkor… akkor mi magunk is megváltozhatunk.

– Senki sem tudhatja, hogy az általa megváltoztatott emlék milyen hatást gyakorol az értékrendjére, a meggyőződéseire, az elvárásaira. – Madame Labelle rosszkedvűen rogyott le kedvenc fatönkjére. Nagy levegőt vett, kihúzta magát, és összekulcsolta a kezét, mintha a harag helyett megpróbálna másra, bármi másra összpontosítani. – Az ember személyisége apró nüánszokból áll össze. Vannak, akik úgy gondolják, hogy a természet határoz meg minket, a származásunk, az öröklött tulajdonságaink, függetlenül attól, hogy milyen életet élünk. Úgy vélik, azok vagyunk, akiknek születtünk. Sok boszorkány, beleértve Morgane-t is, ezzel a filozófiával mentegeti szörnyű tetteit. Ami persze merő képmutatás.

A Teknőben minden szem és fül egyes-egyedül rá irányult. Még Beau is érdeklődve dugta ki a fejét.

Reid a homlokát ráncolta.

– Te mégis úgy hiszed, hogy az élettapasztalat többet nyom a latban.

– Hogyisne hinném? Az emlékezet legapróbb változása is mélyreható és előre nem látható következményekkel járhat. – Felém rebbent a tekintete, ismerős szemének pillantása alig érzékelhető módon szúrósabbá vált. – Láttam már ilyet.

Ansel ösztönösen egy békítő mosollyal reagált az ezt követő kínos hallgatásra.

– Nem is tudtam, hogy a boszorkányság kész tudomány.

– Egy dióhéjban elférne, amit a boszorkányságról tudsz – felelte bosszúsan Madame Labelle.

Coco ezt nem hagyta szó nélkül, amire már Beau is bekapcsolódott a vitába. Jómagam semmit se hallottam belőle, mert Reid magához vont, és a fülembe suttogott.

– Nem kellett volna ezt tenned értem.

– Rosszabbat is megtennék érted.

Ennek hallatán hátrébb húzódott és a szememet fürkészte.

– Ezt hogy érted?

– Sehogy. Ne is törődj vele. – Megcirógattam arcát, és végtelenül megkönnyebbültem, amiért nem hátrált még tovább. – Ami történt, megtörtént.

– Lou… – megragadta a kezem, és gyengéden megszorította, mielőtt elengedte volna. Belesajdult a szívem az elutasításba, bármily udvarias volt is. – Mondd el.

– Nem.

– Mondd el!

– Nem.

Az állán megfeszültek az izmok, és az orrán keresztül nagy zajjal fújta ki a levegőt.

– Kérlek!

Meredten néztem, és a kérését latolgattam, míg Coco és Beau szóváltása kezdett elfajulni. Rossz ötlet. Vagy inkább nagyon rossz ötlet.

– Egy részét már tudod – sóhajtottam fel. – Ahhoz, hogy kapj, adnod kell. Belepiszkáltam egy emlékbe, hogy felélesszelek ott a parton. Feladtam a látásunkat, hogy jobban hallhassunk és…

Őszintén szólva hazudni akartam. Már megint. Vigyorogni, és biztosítani őt arról, hogy minden rendben lesz – de ugyan mi értelme lett volna eltitkolni, amit tettem? Ez már csak így megy. A mágia áldozatot követel, a természet egyensúlyt. Ha életben akar maradni, ezt neki is meg kell tanulnia – inkább előbb, mint utóbb.

– És? – sürgetett türelmetlenül.

Álltam kemény, rezzenéstelen tekintetét.

– Elcseréltem néhány momentumot az életemből azokért a víz alatti pillanatokért. Ez volt az egyetlen módja annak, hogy levegőhöz jussunk.

Újra hátrébb húzódott – szó szerint elhátrált tőlem –, ám ekkor Madame Labelle hirtelen felállt, és felemelt hangjával túlharsogta Cocót és Beau-t. Ansel tapintható nyugtalansággal nézte a kibontakozó káoszt.

– Azt mondtam, elég! – A szín tovább mélyült az arcán, ő maga pedig láthatóan reszketett. Reid egyértelműen örökölte a természetét. – A Vénasszony hiányzó szemfogára, most már mindannyian fejezzétek be ezt a gyerekes viselkedést, ha nem akarjátok, hogy a fényboszorkányok a hamvainkon táncoljanak! – Éles pillantást vetett Reidre és rám. – Biztos, hogy a vadászok meghaltak? Mindannyian?

Reid hallgatása magáért beszélt. Amikor Madame Labelle ennek ellenére tovább meredt ránk, és várta a szóbeli megerősítést, felhorkantam és fennhangon kimondtam.

– Igen. Meghaltak.

– Jó – köpte maga elé.

Reid továbbra sem szólalt meg. Nem reagált az anyja szenvtelenségére. Megértettem, hogy rejtőzködik. Elrejtőzik előlük, elrejtőzik önmaga elől – elrejtőzik előlem. Madame Labelle három összegyűrt pergamenfecnit húzott elő az ingválla mögül, majd felénk lökte őket. Ráismertem Coco kézírására, a nénikéjének szánt kérésekre. A legutolsó üzenetre egy ismeretlen kéz ráfirkantotta a tömör elutasítást. Itt nem látjuk szívesen a vadászaitokat. Ennyi. Semmi magyarázat vagy udvariassági formula. Semmi de vagy ha.

Úgy tűnik, La Voisin végre megadta a választ.

Összegyűrtem az utolsó üzenetet, mielőtt még Reid elolvashatta. A vér a fülemben dobolt.

– Egyetérthetünk abban, hogy ideje szembenézni a szörnyekkel – emelte fel a hangját Madame Labelle –, vagy továbbra is behunyjuk a szemünket, és reméljük a legjobbakat?

A Madame Labelle iránt érzett bosszúságom vészesen közel került a viszolygáshoz. Az sem érdekelt, hogy ő Reid anyja. Abban a pillanatban ha nem is kívántam neki halált, de mást igen – viszketést. Igen. Múlhatatlan viszketést valami olyan helyen, amit sosem vakarhat meg. Méltó büntetés olyasvalakinek, aki folyton tönkreteszi mások örömét.

Mégis, dacára ordító érzéketlenségének, valahol mélyen tudtam, hogy igaza van. Lopott pillanataink véget értek.

Eljött az ideje, hogy továbblépjünk.

– Azt mondtad, hogy szövetségesekre lesz szükségünk. – Bepasszíroztam a kezem Reid tenyerébe, és megszorítottam az ujjait. Egyelőre nem remélhettem tőle több megnyugvást. Amikor nem viszonozta a szorításom, a régi hasadék újra megnyílt a szívemben. Keserű szavak tolultak fel belőlem, mielőtt gátat vethettem volna nekik. – Ugyan kihez fordulhatnánk? A vérboszorkányok szemlátomást nincsenek mellettünk. Belterra népe sem fog az ügyünk mellé állni. Boszorkányok vagyunk. Gonoszak vagyunk. Az ő nővéreiken, fivéreiken és anyjukon végeztünk ártó varázslatot.

– Mindezt Morgane tette – szállt vitába Coco. – Mi nem csinálunk semmit.

– Épp itt van a kutya elásva, nemde? Engedjük, hogy megtegye – sóhajtottam bosszúsan. – Engedem, hogy megtegye.

– Elég ebből! – rázta meg Coco hevesen a fejét. – Az az egyetlen bűnöd, hogy élni akartál.

– Nem számít. – Madame Labelle eltűnődve ült vissza a tuskóra. Az arca még rózsaszínben játszott, de a hangját szerencsére lehalkította. Fülem őszinte örömére. – A király mutatja az utat, a népe követi.

– Ha azt hiszed, hogy atyám melléd áll, akkor elment az eszed – jegyezte meg Beau a derékaljáról. – Máris vérdíjat tűzött ki Lou fejére.

Madame Labelle felhúzta az orrát.

– Morgane személyében közös az ellenségünk. Atyád belátóbb, mint gondolnád.

Beau a szemét forgatta.

– Tudom, hogy azt hiszed, atyám még mindig szeret, de ő…

– …ő nem az egyetlen lehetséges szövetségesünk – fejezte be a mondatot Madame Labelle. – Nyilvánvaló, hogy sokkal nagyobb az esélyünk a sikerre, ha magunk mellé állítjuk Auguste királyt, aki mégiscsak a vadászok főparancsnoka, amíg az egyház új vezetőt nem talál az élükre, de más, hasonlóan befolyásos játékosok is vannak a világon. A farkasemberek, például, vagy akár a szirének. Megfelelő körülmények között talán még Josephine is meggondolja magát.

Coco felkacagott.

– Ha a nénikém még arra sem hajlandó, hogy meghívjon bennünket, mivel egy volt vadász is van közöttünk, akkor ugyan miért egyezne bele, hogy a szövetségesünk legyen? A vérfarkasok és a szirének különben sem a szíve csücskei.

Reid hunyorgott, egyetlen külső jeleként annak, hogy felfogta La Voisin üzenetének értelmét.

– Badarság – rázta meg Madame Labelle a fejét. – Egyszerűen csak meg kell mutatnunk Josephine-nek, hogy többet nyerhet a szövetségünkkel, mint a kicsinyes taktikázással.

– Kicsinyes taktikázással? – biggyesztette Coco az ajkát. – A nénikém taktikázása élet-halál kérdése a népem számára. Amikor a fényboszorkányok elűzték őseimet a kastélyból, a farkasemberek és a szirének is megtagadták tőlük a segítséget. Ezt nem tudtad, igaz? A fényboszorkányok csakis magukra gondolnak. Kivéve téged, Lou – tette hozzá sietve.

– Nem vettem magamra. – A legközelebbi gyökérhez léptem, felkapaszkodtam rá, és átható pillantást vetettem Madame Labelle-re. A lábam néhány centiméterrel a talajszint felett lógott, ami némileg csökkentette a póz fenyegető jellegét. – Ha már a mesevilágban járunk, miért nem teszünk említést a Vadon Uráról vagy a Taraszkuszról? Egy mitikus kecskeember és egy oroszlánfejű sárkány hathatós szereplője lehetne az általad megálmodott végső ütközetnek.

– Itt nem én álmodozok, Louise. Legalább olyan jól tudod, mint én, hogy anyád most sem tétlenkedik. Tervez valamit, nekünk pedig készen kell állnunk, bármiben is mesterkedjen.

– Nem lesz semmilyen összecsapás. – Közönyösnek szánt mozdulattal lengettem a lábam, noha a bőröm megbizsergett az izgalomtól. – Legalábbis nem a hagyományos értelemben. Az nem vallana rá. Anyám anarchista, nem pedig katona. Az árnyak közül támad, meglapul a tömegben. Így ébreszt félelmet, a káosz révén. Sosem kockáztatná meg egy nyílt támadással, hogy egyesítse az ellenségeit.

– Még ha így is van – bólintott kimérten Madame Labelle –, hatan nézünk szembe egy sereg fényboszorkánnyal. Szükségünk van szövetségesekre.

– Tegyük fel, tényleg csak a vita kedvéért, hogy az érintettek csodálatos módon szövetségre lépnek. – Egyre gyorsabban lengettem a lábam. – A király, a vadászok, a vérboszorkányok, a farkasemberek és a szirének mind a zászlónk alá sereglenek, akár egy nagy, boldog család. Mi lesz, miután legyőztük Morgane-t? Tovább gyilkolásszuk egymást a holtteste felett? Ellenségek vagyunk, Helene. A vérfarkasok és a szirének nem lesznek kebelbarátok a csatatéren. A vadászok se vágják sutba az évszázados tanítást, csak hogy boszorkányokkal barátkozzanak. Túl régóta folyik ez a harc. Minden oldalon túl sok a seb, amit nem lehet csak úgy elfedni egy szépségtapasszal.

– Hát gyógyítsd be őket – szúrta közbe csendesen Ansel. Ifjúkorát meghazudtoló állhatatossággal nézett a szemembe. – Boszorkány vagy. Te meg vadász.

Reid színtelen hangon válaszolt.

– Többé már nem.

– De az voltál – erősködött Ansel. – Ellenségek voltatok, mikor egymásba szerettetek.

– Nem tudta rólam, hogy az ellensége vagyok… – kezdtem bele.

– De azt tudtad, hogy ő a tiéd. – Ansel whiskyszínű szeme Reid felé rebbent. – Számított volna?

Nem számít, hogy boszorkány vagy, mondta nekem Modraniht után. Kezébe fogta ujjaimat, és könnyek szöktek a szemébe. Kicsordult belőlük a túláradó érzelem. Ahogy a világot látod… azt akarom, hogy én is úgy lássam.

Most is visszafojtott lélegzettel vártam megerősítését, de hiába. Ehelyett Madame Labelle vette vissza a szót.

– Úgy gondolom, egy hasonló megközelítés beválhat a többieknél is. Egyesítjük őket a közös ellenséggel szemben. Kikényszerítjük az együttműködést, ami árnyalhatja az egymásról alkotott képet. Lehet, hogy ez mindannyiunkra ráférne.

– És még engem nevezel tökkelütöttnek? – Még erősebben kalimpáltam, hogy nyomatékot adjak kétkedésemnek, mire a lábbelim, amit a nagy sietségben nem kötöttem be, lecsusszant a lábamról. Egy fecni hullt ki belőle. A homlokomat ráncolva pattantam le a földre, hogy szemügyre vegyem. Szemben az olcsó, vérpettyes pergamennel, amit Coco lopott a faluból, ezt az üzenetet ropogósan tiszta vászonra írták, ami úgy illatozott, mint… az eukaliptusz. Hirtelen mintha megfagyott volna a vérem.

Csinos kis porcelán, csinos kis baba, hajának fürtje éjsötét,

Magában sír, szemfedő alatt, zöldellő könnye tiszta fény.

Coco mellettem termett, és közel hajolt, hogy kiolvassa a szavakat.

– Ezt nem a nénikém küldte.

A vászon kihullt érzéketlen ujjaim közül.

Ansel lehajolt, hogy felvegye és elolvassa.

– Nem is tudtam, hogy kedveled a költészetet. – Amikor tekintete találkozott az enyémmel, lehervadt a mosolya. – Gyönyörű. A maga szomorú módján.

Próbálta visszaadni a vásznat, de az ujjaim továbbra se működtek. Reid vette át helyettem.