KAPINYA VIKTÓRIA

PANEL BOOGIE

© Kapinya Viktória, 2024

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2024

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Helfrich Judit

Korrektor: Dobos Attila

Borító: Szép-Bíró Erika

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-609-138-5

Imádott nagyszüleimnek,

valamint a Pécsi Old Gang oszlopos tagjainak

Életem első tizenkét évében panelházban éltem, de napi szinten jártam vissza a pécsi négy- és tízemeletesekben lakó nagyszüleimhez azután is, hogy más jellegű társasházba költöztünk.

Mondhatjuk, hogy a panelházakban jellemző egyfajta szubkultúra, és nem meglepő, hogy nekem bőven volt időm a magam módján tanulmányozni, benne, vele együtt lélegezni. Számomra azonban mégsem azok az emlékek a fajsúlyosak, amelyek ennyi különböző ember együttélésének a negatívumait volnának hivatottak kiemelni, épp ellenkezőleg: ez a közeg engem a biztonságra, az egymás iránti bizalomra, a békés együttélésre és az emberi szeretetre enged asszociálni. Sokszor elgondolom, mennyit változott a világ abban a közel harminc évben, ami azóta eltelt, hogy kislány voltam a paneldzsungelben, és rendre megállapítom, hogy egyre inkább hiányzik belőlünk az egymás felé nyitás képessége, kiveszőben van a jóhiszeműség, és mintha szándékosan emelnénk falat magunk köré, a kölcsönös kommunikáció is szinte luxuscikknek számít.

Őszintén, kedves olvasók: ti hány szomszédotokkal ápoltok szorosabb viszonyt? Tudjátok-e egyáltalán, kik laknak körülöttetek? Bevallom, amikor pályakezdőként Budapest VIII. kerületében éltem, egy-két arcon kívül én magam sem sokat ismertem fel a mellettem, fölöttem, alattam lakók közül. Bár tudom, hogy van ok a bizalmatlanságra, érv a távolságtartásra, mégis hiszem, hogy társas lényekként ma is képesek vagyunk magasabb szinten kapcsolódni egymással – és azt is tudom, hogy nagyon is vágyunk erre.

Rajta hát, tegyük meg közösen újra az első lépést efelé: legyen az egy kedves gesztus a lépcsőházban, őszinte érdeklődés a liftben vagy akár segítségnyújtás gyanánt bevásárlás egy idős szomszédunknak.

Biztos sokan és sokszor kérdeznek majd rá a helyszín-, a korosztály- és a témaválasztásomra. A Panel Boogie megírásával elsősorban azt szeretném elérni, hogy az olvasók nemtől, korosztálytól és zsánerhez való ragaszkodásuktól függetlenül igazán élvezzék az olvasmányukat, nevessenek sokat.

Másodsorban egy generációnak akarok emléket állítani és köszönetet mondani a könyvvel: a nagyszüleim nemzedékének. Az ő számukra még jóval természetesebb volt az egymás felé fordulás.

A történet természetesen fikció, azonban néhány karaktert általam ismert személyek tulajdonságaiból gyúrtam össze, s boldog vagyok, hogy ismerhetem, ismerhettem őket.

Nincs más hátra, mint azt elmondani, hogy a helyszínek egy része valós, más részük a fantáziám szüleménye, és illetve hogy ha úgy tűnik is netán olvasás közben, a kötet elkészülte alatt egyetlen kedves idős hölgy, sem pedig állat nem sérült meg.

Mindenkinek felhőtlen szórakozást kívánok!

Mintha csak széllökés érte volna a krétaszínre fehérített csipkefüggönyt, úgy hullámzott a nyitott konyhaablakban, ahogy a galambok egyszerre rebbentek szét az odalenn bevágódó kocsiajtó hangjára. Irén félrehúzta a lábast a tűzhelyen, és az ablakhoz lépett, de épp csak annyira, hogy az ismétlődő csipkeminták kis reteszein keresztül biztonsággal kikémlelhessen az utcára, azaz hogy ő maga rejtve maradjon a kíváncsi szemek elől.

– Mi történt, nagyi? – szólalt meg egy fiatal női hang a háta mögött.

– Pszt! Ne neszezzél már, kislányom! Mindján’ mondom! – nyomta módszeresen az orrához a mutatóujját, ahogy hátrafordult az ajtófélfának támaszkodó lányhoz.

– Miért nem hajolsz ki? Úgy látnál is valamit – szólalt meg újra a lány, majd a kukucskáló nagymama mögé lépett.

– Mer’ nem akarok látszani azon a Guggolós térképen, mint a szembeszomszéd Bözsi!

– Milyen térképen?

– Néha gyün az a fotózós kocsi, lefényképezi a környéket, és akkor fenn lesz az interneten a Bodor szerint. A Bözsi már három képen is rajta vót, ahogy kirázta a konyharuhát.

– Google. Google Utcakép, nagyi! – mosolygott a lány, majd egy hanyag mozdulattal elrántotta a függönyt, és kihajolt a második emeleti ablakon. Irén visszatért a tűzhely mellé, tekert egyet a kapcsolón, hogy újra elkezdjen melegedni a főzőlap. – Szerintem ez egy halottaskocsi! – szólt hátra a lány, mire Irén elengedte a kezében lévő fakanalat, és kissé elnagyoltan keresztet vetett.

– Megint meghótt valaki! – mondta, majd szinte megpördülve a tűzhely és a hűtőszekrény között, gyorsan kirántotta a falból a hetvenes évek óta szolgálatot teljesítő rádió vezetékét. A készülék pár másodpercig még recsegő hangot hallatott, aztán végleg elnémult a tűzhelyen forrásban lévő leves hangja mellett.

– Ha szerencséd van, az a fickó a hatodikról, aki úgy pöfékel, mint egy gyárkémény! – horkant fel a lány, de a nagymamája hamar nyugalomra intette:

– Á! A nikotin konzervál, kislányom, meg ifjú is még az ahhoz. Ez valaki más lesz… Rossz előérzetem van! – legyintett Irén, majd a bejárati ajtóhoz sietett, arcát pedig hamar a kémlelőnyíláshoz nyomta. – Nincs még mozgás. Felhívom a Pistikét, hátha látott valamit! – jegyezte meg gyorsan.

– Ki az a Pistike? – kérdezte hangosan a lány, aki időközben átvette a kémlelő szerepét az ajtó mellett, miközben a nagyanyja a vezetékes telefon felé vette az irányt.

– Hát a Szűcs Pista a nyolcadikról! – kezdett bele a mondandójába, ám a készülék váratlanul éktelen hangerővel csörögni kezdett. Felkapta, és belehallózott: – Sándor Irén, tessék! – Rövid hatásszünetet tartott, majd folytatta: – Biztos vagy benne? Tegnap még együtt mentem le vele a lifttel! Nem tudtam, hogy beteg volt! Úgy tűnt, ereje teljiben van… – hallgatott el kissé, és a jobb kezével befogva a kagyló alsó felét, kiszólt a nagyszobából: – Szabina, eriggy az ablakba, hátha látsz valamit! – utasította az unokáját, majd rövid szóváltás után letette a telefont, és követte a lányt a konyhába.

– Ki volt az? – kérdezte a lány.

– A Klári. Teljesen le vagyok sújtva – felelte, és látványosan megrázkódott.

– Micsoda? A Szalayné hunyt el? – kérdezett vissza Szabina olyan természetességgel, mint aki kívülről fújja a teljes lakóközösség névsorát.

– Nem, dehogyis! Még csak az kéne! Ő hívott, hogy a Jenő az!

– Hála az égnek, már megijedtem, hogy a barátnőd halt meg.

– Hát, ez esetben lehet, hogy jobban jártunk volna! – motyogta szinte alig hallhatóan az idős hölgy.

– Miért, ki az a Jenő? – szegezte neki a kérdést Szabina.

– A ház közös képviselője. Most aztán felköthetjük a gatyánkat! Simlis egy fazon vót az, kislányom, sose beszélt egyenesen – kezdett volna bele a magyarázatba, amikor Szabina hívó kézmozdulatokkal az ablakhoz invitálta. Érdektelenséget mímelve, no meg a tiszteletadás okán is csak a függöny mögül lestek le az utcára, ahol négy, fekete ruhába öltözött férfi igyekezett a szintén fekete lepellel letakart vagy talán zsákba húzott holttestet méltóságteljesen beigazítani a gépjármű erre alkalmas hátsó terébe. A szemben lévő tízemeletes erkélyein  nem voltak ennyire visszafogottak a lakók: ki-ki a párkányra könyökölve követte az eseményeket, mások pedig nagyra tárták a szobaablakokat, hogy jobban átlássanak a márciusban már kisebb lombkoronával büszkélkedő fák takarásában lévő túloldalra, ahol a halottszállító jármű leparkolt.

– Látod, a Bözsi most is úgy csinál, mintha a konyharuhát rázná ki! – hívta fel Szabina figyelmét a szemközti ház harmadik emeleti ablakán kihajoló, erősen elhízott nőre Irén. A lány kuncogott kicsit, majd fejével a ház sarkán álldogáló kisebb tömeg felé bökött. – Nem szégyellik magukat? Komolyan mondom! Mit kell ilyen közelrűl nézni ezt? Örüljenek, hogy nem őket viszi el a gyászhuszár! – mondta most már szándékosan valamivel hangosabban a nagymama, mintha azt akarná, hogy a bámészkodók meghallják. – Gyere, menjünk le a földszintre! – fontoskodott, majd miután elzárta a tűzhelyet, és becsukta az ablakot, a fürdőszobába sietett, hogy eloszlasson a nyakán és az arcán egy kevés testápoló krémet. Lekapott a fogasról egy barnás-narancssárgás színekben játszó, nejlon anyagú otthonkát, hogy útközben magára vegye, majd a cipőkanállal ügyeskedett, hogy minél előbb belemenjen a lába a gesztenyebarna, műbőr félcipőbe. – Hívd a liftet, kislányom! – szólt az unokája után, aki a lépcsőházban várt rá.

– Már hívtam, de szerintem fogja valaki.

– Nem fogja azt senki, csak biztos megint megbolondult, és felmegy a huszadikra – mondta viccesen Irén. Pár perccel később a liftajtó fémes zörgéssel nyílt ki, majd mikor beszálltak, úgy mozdult meg a lábuk alatt a padló, mintha egy elvarázsolt kastély kétes talajára léptek volna, ahonnan az ember bármelyik másodpercben a mélyben találhatja magát.

– Mi ez a szag? – húzta fel a pulóvere nyakát az orrára Szabina.

– Biztos most ment le a Szűcs Pista. Az fujkálja folyvást a liftgombokat Domestosszal. Nézzed csak: ettűl ragadnak be a kapcsolók, hogy vinné el a bákász! – magyarázta, miközben ujjaival végighaladt a lift nyomógombjain, és egyesével kihúzgálta őket kissé benyomódott állapotukból.

A földszinten már kis híján annyi ember gyülekezett a postaládák melletti lépcsőházi beugróban, mint vasárnapi mise előtt egy falu templomkertjében.

– Csókolom, Irénke néni! – köszönt szinte harsogó hangon egy negyvenes évei vége felé járó, magas férfi, miközben a kezét a tömeg fölé emelve integetett a lift utasainak. A haláleset hírére szinte mindenki azonnal félretette hétvégi teendőit, hogy minél többet megtudhasson a történtekről. Olyan volt ez a rögtönzött összejövetel, mint amikor egy internetes álhíroldalon elindul a kommentáradat egy cikk alatt, azzal a különbséggel, hogy itt mindenki arccal és persze hanggal vállalta fel a véleményét, tudva, hogy senki nem moderálja majd azt.

– Eriggyetek már kicsit odébb! – próbált átfurakodni az integető férfi felé a tömegen Irén, nyomában az unokájával. – Szevasz, Berci! Mit tudsz a Jenőről? – vágott rögtön a közepébe a most is makulátlan külsővel érkező nagymama. – Mondta a Klári, hogy talán te hívtad ki a halottszállítókat.

– Dehogy hívtam, Irénke néni! Én csak annyit tudok, hogy telefonos bejelentés történhetett. Arra lettem figyelmes, hogy a lépcsőfordulóban az egyik szállító nekiment az ajtómnak. Kinyitottam, mert azt hittem, kopogtak, és akkor láttam, hogy zsákban visznek le valakit a lépcsőn.

– És hogy tudta meg a Klári? – értetlenkedett az idős hölgy.

– Megvártam, amíg pár szinttel lejjebb érnek, aztán elindultam lefelé utánuk. Szalay néni akkor ment éppen a lifthez, amikor leértem az elsőre.

– És honnan tudtad, hogy a Jenő az? – kérdezett közbe Szabina is.

– Amikor kiléptem az ajtón, köszöntem a halottszállítóknak. Nem kellett semmit kérdeznem, az egyik látta az arcomon, hogy érdekel, és csak annyit mondott halkan, hogy: „A Kalvosz urat visszük.”

– Ugye mondtam, Szabinám, hogy rossz előérzetem van? Erre tessék! Pont a Jenő!

– Hogy érti ezt, Irénke néni? – nézett rá értetlenkedő arccal Bertalan.

– Ugyan már, fiam, nem most gyüttem le a falvédőről! Ez a Jenő biztos, hogy nem volt olyan szent, mint ahogy előadta magát… Isten nyugosztalja! – hadarta, majd ismét egy elnagyolt keresztvetés következett. – Simlis volt az a javábúl! Lottózott is, nyert is állítólag nemrég, azt’ mégse élvezte azt a kis pénzit? Nekem ez bűzlik! – Folytatta volna a monológot, de Szűcs István, akit mindenki csak „szűcspistázott”, épp melléjük lépett.

– Megmondom én, mi bűzlik itt Irén! A lift! Nem tudom, szegény Jenő mióta lehetett a lakásban, de én még most is érzem a liftben a szagát! – fontoskodott.

– Pista bátyám, hiszen nem is lifttel hozták le a halottat! – vágott közbe Bertalan.

– Pedig biztos, hogy igen! Én megérzem az efféle szagokat. Különben is, honnan veszed ezt, Berci?

– Onnan, hogy láttam! Épp most meséltem el a hölgyeknek, hogy kijöttem a lakásból, és az orrom előtt vitték le a lépcsőn szegény Jenőt.

– Istenkém, de borzalmas! Fiatal volt még, és erős, lett volna dolga itt a földön – vágott közbe vékonyka hangján Szalayné.

– A felvonó tehát kizárólag a te szíves közbenjárásodra bűzlik, Pistám, boldog volnék, ha beszüntetnéd a gombok fujkálását, így is szar a lift, nem kell, hogy egyszer bennragadjunk! – tört ki Irénből a felháborodás, nehogy a téma érvényét veszítse. Szűcs Pista hebegve épp felelni készült valamit a vádakra, Klári néni azonban megelőzte:

– A liftről jut eszembe: mikor várható a szerviz? – Bertalan egyből Irénre nézett, aki széttárt kezekkel jelezte, hogy ő már egy gondolattal előrébb járt.

– Gondolja, hogy Jenő nem intézkedett még a lift ügyében, Irénke néni? – tette fel a nyilvánvaló kérdést.

– Hát, azt nem tudhatom, de tán nem ártana a körmire nézni így utólag! – húzta el a száját Irén. – Szerintem össze kéne hívni a lakógyűlést… először is, mivel meghótt a közös képviselő. Másodjára pedig azért, hogy lássuk, hogy haladt a ház ügyeivel – adta ki kéretlenül az ukázt, amit Bertalan hirtelenjében nem tudott nem magára venni.

– Figyelem! Egy kis figyelmet szeretnék kérni! – Rövid hatásszünetet tartott, amíg a faliújság felé vette az irányt, bízva abban, hogy a lakók majd elcsendesednek, de az alapzaj nem akart szűnni, mi több, a hangzavarból ilyen beszélgetésfoszlányok szűrődtek ki:

– Szegény Jenő! Te tudtad, hogy rákos volt?

– Ne hülyéskedj! Nem tudtam!

– Ja! Állítólag…

A folyosó egy másik szegletében pedig ez a diskurzus zajlott:

– Úgy hírlik, a barátnője talált rá, ő hívta ki a mentőket…

– Miért? Mentő is volt itt? Én már csak a halottaskocsit láttam, mikor jöttem a boltból.

– A Szűcs Pista mondta a liftben, hogy szirénáztak… Én nem hallottam, mert szólt a Kossuth a konyhában.

– És hol van most a barátnője? Őt kéne kikérdezni…

– Én nem ismerem, még sose láttam.

Bertalan ekkor még egy gyenge kísérletet tett, hogy a hangjával elnyomja a zajt:

– Figyelem! Kérem, figyeljen ide egy kicsit mindenki! – mondta, mire a közvetlen környezetében állók valamelyest elhalkultak, de messzebbre még mindig nem jutott el a felhívás. Irén, aki ekkorra újra Berci mellé sodródott, két ujját a szája széleihez tapasztotta, majd füttyentett egy erőteljesebbet, mire mindenki elhallgatott.

– Na végre! Tied a szó, Berci – jelentette ki, tenyerével Bertalan felé mutatva. A fiatal férfi kissé megilletődve Irén futballedzőket megszégyenítő fellépésén, pár pillanatig még tétovázott, aztán összeszedte a gondolatait:

– Kedves lakótársak! A sajnálatos esemény okán indítványozom egy vészhelyzeti lakógyűlés összehívását. Hiszen, mint tudjátok, évek óta Jenő kezelte a társasházi számlát, és intézte az ügyes-bajos dolgainkat. Szívesen vállalom, hogy utánajárok a banknál a számlának, illetve a most többek által említett liftfelújítás kérdésében is igyekszem információhoz jutni, mondjuk, jövő hét szerdáig, ha ez mindenkinek jó lehet. Kérem, hogy kézfeltartással jelezzétek, hogy a szerda este hat óra megfelel-e itt a lépcsőházban! – A jelenlévők közül mindenki felemelte a kezét, így Bertalan a faliújsághoz fordult, hogy a parafa táblába szúrt szögre madzaggal fellógatott filctollal gyorsan papírra vesse és kitűzze az időpontot.

– Nem fog a filctoll… – mondta kisvártatva, miután többszöri alkalommal is rálehelt a filc hegyére, de az azután sem engedett tintát magából.

– Várjál, kérek egyet a Pintérnétől! – mondta Irén, és már suhant is a földszint 1-es lakás irányába. – Gizi, van egy filctollad? – kiabált hangosan, ahogy haladt befelé a tárva hagyott ajtón.

– Te vagy az, Irén? A fürdőben vagyok! – kiabált Pintérné nem várt vehemenciával a hangjában. – Na, mi van odakinn? – folytatta, miután szinte feltépte a fürdőszobaajtót.

– Gizi, egy szál kombinéban vagy? Jó, hogy nem megint meztelennyen jössz ki, mint a múltkor ajtót nyitni! És különben is, minek van nyitva a bejárati ajtód, ha közben meg a fürdőben cicomázod magad? – hökkent meg őszintén Irén, majd betessékelte a barátnőjét abba a szobába, ahol emlékei szerint a ruhásszekrény állt.

– Engem aztán nem zavar, ha meglátnak! Azért nyitottam ki az ajtót, mert nem akartam lemaradni az eseményekről, de aztán akkora ricsaj volt odakinn, hogy egy szót se értettem idebenn az egészből.

– Majd elmondom, de most adj egy filcet, ha van! – sürgette Irén.

– Te, hallod, nem is hiszem el, hogy meghalt a Jenő! Olyan fiatalos, snájdig pali volt mindig! – trécselt Pintérné, miközben belépett a konyhába, hogy a hűtőszekrény tetejéről levegyen egy tolltartót.

– Állítólag a barátnője talált rája! Érdekes, én sose láttam nőt jönni hozzá… – esett gondolkodóba Irén, miközben elvette Pintérné kezéből a filctollat.

– Nekem többször is mondta, hogy a barátnőjéhez megy, amikor a lépcsőházban találkoztunk – vonta fel a vállát Gizi, miközben már kifelé tartottak a lakásból, és újra elkezdte körülölelni a szóváltásukat a hangzavar.

– Biztos ezt hazudta, hogy ne próbálkozz nála! – röhögött fel Irén, ám Gizi ezt már meg sem hallotta, lemaradt ugyanis a barátnője mögött:

– Jockey! Sipirc vissza azonnal a konyhába! Nem fogsz megint kiszökni, mint a télen! – kiabált Gizi magából kikelve, és látványosan visszatessékelte a macskáját a lakásba. – Itt maradsz! Vegyél példát a Bobbyról, ő egész nap nyugton van! – mondta hangosan, majd újra kilépett a folyósóra, és nagy csattanással bevágta maga mögött az ajtót.

Időközben Irén és Berci felírták a táblára a lakógyűlés időpontját, majd folytatták a halottról való pletykálkodást. Pintérné is melléjük lépett.

– Megint ki akart szökni a Jockey? – kérdezte Irén felé fordulva.

– Ja! Büdös kandúr! Mondtam neki, hogy viselkedjen olyan jól, mint a testvére, a Bobby, de beszélhetek én ennek! Állandóan ki akar lógni – panaszkodott Gizi.

– Biztos csak az italboltba vagy a kocsmába szeretne elugrani egy kis whiskey-ért! – nevetett fel a saját poénján Bertalan.

– Lehet, hogy adok neki egy kupicával, hátha akkor olyan jámbor lesz, mint a Bobby! – nevetett vele Gizi.

– Hiába, a név kötelez! – szólt közbe Szabina is.

– Na, menjünk haza kislányom, mer’ lassan kocsonya lesz a húslevesbűl a tűzhelyen, ha itt lenn ténfergünk! – szorongatta meg finoman az unokája vállát Irén, majd hosszan megnyomta a lift hívógombját.