A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Freida McFadden: The Teacher, 2024

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A téboly otthona (Millie Calloway 1.), 2022

Gyilkos örökség, 2023

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.), 2023

A munkatárs, 2024

A titkok otthona (Millie Calloway 3.), 2024

A téboly otthona (Millie Calloway 1.) – Újrakiadás, 2024

Copyright © 2024 by Freida McFadden

Hungarian translation © Nagy M. Boldizsár, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Cover photos © Hurst Photo/Shutterstock,
and plutmaverick/Shutterstock

Borítóterv: TheBookDesigners, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-77-9

A családomnak

ELŐSZÓ

Kemény meló a sírásás.

Minden tagom fáj. Olyan izmaim sikoltoznak a fájdalomtól, amelyeknek létezéséről nem is tudtam. Valahányszor megemelem az ásót, hogy újabb adag földet kanalazzak fel vele, az olyan, mintha kést nyomnának a lapockáim közé. Azt hittem, ott csak csont van, de nyilvánvalóan tévedtem. Minden egyes izomrostot élénken érzékelek a testemben, és mindegyik fáj. De rohadtul.

Egy pillanatra megállok, és kiejtem az ásót a kezemből, mert a tenyeremen feszülő hólyagok már nem bírják a strapát. Az alkarommal törölgetem homlokomról a verejtéket. Most, hogy a nap lenyugodott, a hőmérséklet a talajt borító dérből ítélve fagypont alá süllyedt. De én már félóra ásás után sem éreztem a hideget – majdnem egy órája levettem a kabátomat.

Minél mélyebbre jutok, annál könnyebb lesz ásni. Az első réteg földet szinte lehetetlenség volt áttörni, de akkor még volt egy társam, aki segített. Most már csak magam vagyok.

Ja, én meg a holttest. De ő nem sok segítséget jelent.

Hunyorogva nézek a fekete lyukba. Valóságos szakadéknak tűnik, pedig valójában nem sokkal mélyebb hatvan centinél. Milyen mély gödröt kell ásnom? Mindig azt mondják, hogy száznyolcvan centi mély lyukat, gondolom, az a hivatalos szabvány. Szóval nem vonatkozik a jelöletlen sírokra, mint amilyen ez itt, az erdő közepén. De mivel azt akarom, hogy senki ne fedezze fel, hogy elástam ide valakit, jó lenne a lehető legmélyebb gödröt kiásni.

Vajon milyen mélyre kell temetni egy holttestet, hogy az állatok ne érezzék meg a szagát?

Megborzongok, ahogy egy széllökés lehűti a csupasz bőrömet borító izzadságréteget. Percről percre csökken a hőmérséklet. Folytatnom kell a munkát. Egy kicsit mélyebbre ások, a biztonság kedvéért.

Újra kezembe veszem az ásót, és a testem fájó pontjai mind azért könyörögnek, hogy legyek tekintettel rájuk. Most egyértelműen a tenyerem a leghangosabb: az fáj legjobban. Mit nem adnék egy pár bőrkesztyűért! De csak egy pufi egyujjas kesztyűm van, amivel nem lehetne rendesen fogni a lapátot. Így kénytelen vagyok csupasz kézzel csinálni és elfogadni a hólyagokat meg minden.

Amikor a gödör még sekély volt, nem kellett bemásznom ahhoz, hogy ássak. De most már csak úgy tudom folytatni, hogy benn állok a sírban. A sírban állni balszerencsét hoz. Persze előbb-utóbb mind egy ilyen gödörbe kerülünk, de jobb nem kísérteni a sorsot. Sajnos, ez most elkerülhetetlen.

Ahogy az ásó lapját ismét beledöföm a száraz, kemény talajba, valami megüti a fülem. Teljes némaság van itt az erdőben, csak a szelet lehetett eddig hallani, de biztos vagyok benne, hogy az imént hallottam valamit.

Reccs!

És most megint… Olyan zaj, mint amikor kettétörik egy gally, de azt nem tudom megmondani, hogy melyik irányból jött a hang, innen szemből, vagy a hátam mögül, rejtély. Kihúzom magam, és hunyorogva nézek a sötétbe. Lenne itt valaki?

Ha igen, akkor nagyon nagy bajban vagyok.

– Hahó! – kiáltok, a hangom rekedt suttogás.

Semmi válasz.

Jobb kezemmel megszorítom az ásót, és olyan koncentráltan hallgatózom, ahogy csak tudok. Visszatartom a lélegzetem, és próbálom a lehető leghalkabban áramoltatni a levegőt, ki és be.

Reccs!

Egy újabb ág, ez is kettétört. Ezúttal biztos vagyok benne. És nemcsak ebben, hanem abban is, hogy ez hang közelebbről jött, mint az előző.

És most levelek ropogását hallom.

A gyomrom összeszorul. Kizárt, hogy ki tudom magam beszélni ebből a helyzetből. Nem tehetek úgy, mintha az egész egy nagy félreértés lenne. Ha valaki meglát itt, mindennek vége. Nekem annyi. Bilincs a csuklómon, szirénázó rendőrautó, életfogytiglani börtön, feltételes szabadlábra helyezés lehetősége nélkül… minden, ami kell.

Aztán a holdfényben megpillantok egy mókust, amint kiugrik a tisztásra. Ahogy elsuhan mellettem, egy újabb gally törik el kis testének súlya alatt. Ahogy a mókus eltűnik a tisztáson, az erdő ismét halálos csendbe burkolódzik.

Mégsem ember volt. Csak egy kis állat. Nem emberi léptek hangja, csak kis mancsok szökellése. Kifújom a levegőt. A közvetlen veszély elmúlt, de ennek még nincs vége. Távolról sem. És nincs időm szünetet tartani. Tovább kell ásnom.

Elvégre el kell temetnem ezt a holttestet, mielőtt felkel a nap.

I. RÉSZ

1. FEJEZET

Három hónappal korábban

Eve

Folyton azzal jön mindenki, hogy én milyen szerencsés vagyok.

A magyarázatuk: van egy gyönyörű házam, kiteljesedtem a karrieremben, és csodás a cipőgyűjteményem. De én nem áltatom magam. Amikor az emberek azt mondják, hogy szerencsés vagyok, nem a házamról, a karrieremről vagy a cipőimről beszélnek. Hanem a férjemről. Valójában mind Nate-ről beszélnek.

Nate magában dúdol, miközben fogat mos. Majdnem egy évbe telt, mire rájöttem, hogy mindig ugyanazt a dalt dúdolja: az All Shook Upot Elvis Presley-től. Amikor erről kérdeztem, nevetett, és azt mondta, az anyja tanította meg neki, hogy a dal pontosan két percig tart, és ennyi ideig kell fogat mosni.

Az idők során fokozatosan egyre jobban és jobban gyűlölni kezdtem ezt a dalt, de minden porcikámmal.

Ugyanaz az átkozott dal minden egyes reggel nyolc éven át, amióta házasok vagyunk. Valószínűleg könnyen meg tudnám oldani ezt a problémát, ha nem ugyanakkor mosnánk fogat, de ez a szokás alakult ki. Igyekszünk a lehető leghatékonyabban kihasználni az időnket a fürdőszobában, tekintve, hogy ugyanakkor indulunk el otthonról, és ugyanoda megyünk.

Nate a mosdókagylóba köpi a fogkrémet, majd kiöblíti a száját. Én már befejeztem a fogmosást, de még ott maradok egy kicsit. Megragadja a szájvizet, és gargalizál a maró kék folyadékkal.

– Nem tudom, hogy bírod azt a cuccot – jegyzem meg. – Olyan íze van annak a szájvíznek, mint a savnak.

Azt is a mosogatóba köpi, és rám vigyorog. Tökéletes fogsora van. Minden foga egyenes és fehér, de nem annyira vakító, hogy furcsának tűnne.

– Olyan frissítő. Tudod, fő a tisztaság!

– Ez rettenetes. – Megborzongok. – Csak ne csókolj meg, miután ezzel a cuccal gargarizáltál.

Nate felnevet, és gondolom, ez azért olyan vicces, mert amúgy is ritkán csókol meg. Van egy felületes puszi, amikor reggel elválnak útjaink, egy, amikor este ismét találkozunk meg egy lefekvés előtt. Három puszi naponta. A szexuális életünk is hasonlóan szabályozott: minden hónap első szombatján. Régebben minden szombaton sort kerítettünk rá, aztán minden második szombaton, de most két éve ezt a sémát követjük már. Néha kísértést érzek, hogy beprogramozzam a közös iPhone-naptárunkba, hogy emlékeztessen előre.

Felveszem a hajszárítót, mert még nem száradt meg teljesen a hajam, miközben Nate beletúr a rövid, barna frizurájába, aztán egy borotvát vesz a kezébe, és elkezdi húzni a csíkokat a habos arcán. Ahogy kettőnket nézem a tükörben, nehéz letagadni azt az egyértelmű tényt, hogy kettőnk közül messze Nate a vonzóbb. Nem mintha ez egy verseny lenne.

A férjem hihetetlenül jóképű. Ha valaki filmet forgatna az életéről, Hollywood legszexibb színészei közül válogatnának az ő szerepére. Rövid, de sűrű, sötétbarna haj, karakteres vonások, imádnivalóan ferde mosoly, és most, hogy megvásárolta azt a súlyzókészletet, amit a pincénkben tart, a mellkasa kezd egyre formásabb és keményebb lenni.

Én viszont kifejezetten átlagos vagyok. Harminc évem volt rá, hogy megbékéljek vele, és teljesen elfogadtam, hogy a sárbarna szemem sosem fog olyan játékosan csillogni, mint Nate-é, a fakó barna hajam mindig le lesz lapulva, és az arcomon semmi sem megfelelő méretű. Túl sovány vagyok, ami miatt nem íveim vannak, hanem élesen kiálló csontjaim meg horpadásaim. Ha valaki filmet forgatna az életemről… nos, nincs is értelme folytatni a mondatot, mert sosem kerülne sor erre. A hozzám hasonló nőkről nem csinálnak filmet.

Amikor az emberek azt mondják, hogy szerencsés vagyok, valójában azt értik alatta, hogy Nate nem az én súlycsoportomba tartozik. Viszont egy kicsit fiatalabb vagyok nála, legalább ennyit elmondhatok.

Kimegyek a fürdőszobából, hogy befejezzem az öltözködést, Nate pedig követ, és ő is a ruháival foglalatoskodik. Egy ropogós fehér blúzra esik a választásom, amelyet nyakig begombolok, és ezt egy barna szoknyával párosítom, mert New Englandben csak három hónapig lehet szoknyát viselni az időjárás miatt – ha szerencsénk van, akkor négyig. Miután magamra húztam a harisnyát, egy fekete Jimmy Choo tűsarkú cipőbe bújtatom a lábam. Ahogy végeztem ezzel, csak akkor veszem észre, hogy Nate figyel engem, barna nyakkendője lazán lóg a nyakában.

– Eve… – szólal meg.

Előre tudom, mit fog mondani, de remélem, hogy nem mondja ki.

– Hm?

– Ez új cipő?

– Ez? – Nem emelem fel a tekintetem. – Nem. Többéves. Sőt, azt hiszem, tavaly az első iskolai napon viseltem.

– Ó! Oké…

Nem hisz nekem, de lenéz a saját cipőjére – egy pár barna bőrcipőre, ami tényleg többéves –, és nem mond többet. Ha ideges, sosem kiabál. Néha megszid olyasmiért, amit nem kellett volna megtennem, de már ezt is ritkán teszi. A férjem csodálatra méltóan kiegyensúlyozott. És ebben az értelemben, azt hiszem, valóban szerencsés vagyok.

Miközben Nate a mandzsettagombjait teszi fel, az órájára pillant.

– Mehetünk? Vagy előbb még akarsz reggelizni?

Nate meg én a Caseham Gimnáziumban dolgozunk, és ma van az első tanítási nap. Én matematikát tanítok, ő angol irodalmat. Valószínűleg ő a legnépszerűbb tanár az egész iskolában, különösen most, hogy Art Tuttle elment. A barátom és kollégám, Shelby azt mondta, hogy Nate vezeti a végzős lányok által összeállított listát, amelyen a Caseham Gimnázium öt legdögösebb tanára szerepel. Abszolút fölénnyel nyert.

Ritkán járunk ugyanazzal az autóval dolgozni. Pazarlásnak tűnik ugyanarról a helyről ugyanoda két kocsival menni, de Nate mindig tovább marad benn a suliban, mint én, és én nem akarok ott várakozni. De mivel ma van az első tanítási nap, most együtt utazunk.

– Menjünk! – válaszolom. – Majd iszom egy kávét a suliban.

Nate bólint. Ő soha nem reggelizik, azt mondja, bántja a gyomrát.

A Jimmy Choo cipőm elégedetten kopog a padlón, ahogy a kétszintes házunk bejárati ajtaja felé tartok. Az otthonunk kicsi – két tanári bérből kellett kifizetnünk –, de új, és sok szempontból álmaim háza. Három hálószobánk van, és Nate arról beszél, hogy a közeljövőben a másik két hálószobát megtöltjük gyerekekkel, bár nem vagyok benne biztos, hogy a jelenlegi intimitási ütemtervünk mellett ezt hogyan fogjuk elérni. Egy évvel ezelőtt leálltam a fogamzásgátlóval, csak hogy „meglássuk, mi történik”, és eddig semmi sem történt.

Nate bemászik a Honda Accordja vezetőülésébe. Amikor együtt megyünk valahová, mindig az ő kocsijával megyünk, és mindig ő vezet. Ez a rutinunk része. Naponta három puszi, havonta egy szex, és mindig Nate vezet.

Olyan szerencsés vagyok. Van egy gyönyörű házam, egy teljes karrierem, és egy férjem, aki kedves, szelíd és hihetetlenül jóképű. És ahogy Nate kikormányozza a kocsit az útra, az iskola irányába, csak arra tudok gondolni, hogy remélem, egy teherautó áthajt a stoptáblán, belemegy a Hondába, és mindkettőnket kinyír ott helyben.

2. FEJEZET

Addie

Bármit megadnék, ha cserébe nem kéne kiszállnom ebből a kocsiból.

Kopaszra nyírnám a fejemet. Elolvasnám a Háború és békét. A pokolba, igazából fel is gyújtanám magam, csak ne kelljen betennem a lábam a Caseham Gimnázium ajtaján. Nem tudom elégszer elmondani: nem akarok iskolába járni.

– Megérkeztünk! – szólal meg anyám vidáman. És tök feleslegesen, mert tisztán látom, hogy leparkoltunk közvetlenül az iskola előtt. Nem vagyok ennyire hülye, annak ellenére, ami tavaly történt.

Ma reggel a szürke Mazdájával hozott suliba, gondolom, mert tudta, hogy ha biciklivel járok iskolába, mint az elmúlt két évben, akkor biztos nem a gimiben kötök ki. Ezért kivett egy szabadnapot – ápoló a helyi kórházban –, és gondoskodik róla, hogy biztosan megjelenjek az első napomon.

Az utasoldali ablakon át a piros, négyszintes téglaépületre pillantok, ahol az elmúlt két évben gyakorlatilag az életemet éltem. Megdörzsölöm a szemem, kimerülten, mert ma reggel iszonyú korán keltem, hogy időben beérjek. Emlékszem, milyen izgatott voltam itt elsősként a tanév első napján. És szerettem is a gimit – egyáltalán nem voltam népszerű, és a jegyeim teljesen átlagosak voltak, de egyáltalán nem volt rossz.

Amíg az a dolog meg nem történt.

Egész nyáron a szomszédok gyerekeire vigyáztam, és azért kampányoltam, hogy ősszel ne kelljen visszamennem az iskolába. Casehamben azonban csak egy állami gimnázium van, a magániskolák pedig túl drágák a családunk költségvetéséhez. Megpróbálhattunk volna átjelentkezni egy másik város gimijébe, de az túl messze lett volna ahhoz, hogy biciklivel menjek, és egy iskolabusz sem jött volna el értem ide. Többször könyörögtem anyámnak, hogy gondolja ezt át, ő pedig mindig ezzel a magyarázattal jött, egyre türelmetlenebbül.

– Nem lehetne – szólalok meg reménykedve –, hogy magántanuló legyek, és ne kelljen bejárnom?

– Addie… – sóhajt fel anya. – Ne csináld már!

– Te ezt nem érted. – A mellkasomhoz szorítom a hátizsákomat, de nem vagyok hajlandó kikapcsolni a biztonsági övet. – Mindenki utálni fog engem.

– Nem fognak utálni. Senki sem emlékszik már rá.

Erre felhorkantok. Találkozott már anyám valaha is gimisekkel?

– Komolyan mondom. – Anya leállítja a motort, pedig egy olyan helyen álltunk meg, ahol tilos várakozni, és valószínűleg bármelyik percben ránk kiabálhat valaki, hogy menjünk innen. – A tinédzserek csak önmagukkal vannak elfoglalva. Senki sem fog emlékezni arra, mi történt tavaly. Senkit sem érdekel.

Hát, ebben nagyon téved. Totál nem látja, mi van.

Ahogy az várható volt, valaki ránk dudál. Először csak egyszer, aztán többször, majd úgy tűnik, mintha valaki véletlenül ráült volna a dudára, és nem akarna felállni.

– Lehúzódhatok valahol máshol – ajánlja fel anya tanácstalanul, és újra beindítja a motort.

Mi értelme van ennek? Ha félreállunk, akkor is csak egy lelkesítő beszédet fog tartani nekem, amire baromira nincs szükségem. Nekem egy új iskola kell. És ha ez nem fog megtörténni, akkor semmi értelme ennek az egésznek.

– Mindegy – motyogom.

Anyám a nevemen szólít, amikor kiugrom a kocsiból, de nem állok meg, és nem fordulok vissza. Nem tud segíteni úgyse. Mindig jókat mond, de végül nem neki kell ezzel az egésszel szembenéznie. Nem neki kell megbirkóznia a tavaly történtek következményeivel. Azzal, amit tettem.

Amint kiszállok a Mazdából, szinte érzem is, hogy minden tekintet rám szegeződik. A gimiben rengeteg olyan lány van, aki azért öltözködik feltűnően, hogy felfigyeljenek rá, de én sosem voltam ilyen. Mindig az volt a célom, hogy beolvadjak a tömegbe. Ma egy jellegtelen, egyenes szárú farmert és egy szürke pólót viselek egy még szürkébb kapucnis pulóverrel. A Caseham Gimnáziumban van egy szabály, miszerint a fenekeden nem lehet semmilyen felirat (ez a szabály egy csomó lányt kiakaszt), de nekem nemcsak a hátsó felemen nincsenek csillogó betűk, hanem sehol. Nem akarom felhívni magamra a figyelmet.

Mégis minden egyes ember engem néz.

Az egyetlen pozitívum, hogy anyám kénytelen volt továbbállni, így nem láthatja a bámulásokat és a suttogásokat, miközben én a fém bejárati ajtó felé trappolok, a vállamról lógó hátizsákkal. Tudtam, hogy ez lesz. „Senki sem fog emlékezni arra, mi történt tavaly.” Aha, persze. Melyik bolygón él az anyám?

Tudom jól, miket sutyorognak, úgyhogy nem állok meg hallgatózni. Lehajtom a fejem, a vállam pedig összehúzom, miközben olyan gyorsan megyek, ahogy csak bírja a lábam. Kerülöm a szemkontaktust. De még így is hallom, ahogy mormognak:

Ő az. Ő Addie Severson. Tudod, hogy mit csinált, ugye? Ő az, aki…

Uh, annyira utálom ezt! Nem bírom.

Majdnem összejött. Kis híján sikerült elérnem az iskola bejáratáig minden incidens nélkül. Már látom is a pattogzó vörös festékkel lemázolt ajtót, és eddig senki nem ordított a képembe. És akkor meglátom őt.

Kenzie Montgomery. Vitathatatlanul a legnépszerűbb lány a harmadikosok közt. Vitathatatlanul a legszebb lány az osztályban. Osztályelnök, a szurkolócsajok vezetője. Na, biztos ismered a típust. Az iskola lépcsőjén ül, egy olyan szoknyában, ami szerintem száz százalék, hogy sérti azt a szabályt, miszerint a szoknya vagy a rövidnadrág nem érhet feljebb, mint ameddig az ujja hegye ér, amikor a karját egyenesen lelógatja. Más lányt hazaküldtek volna már ilyen szabálysértés miatt, de Kenzie-t nem fogják. Erre mérget vehetsz.

Ott ül a kis barátai között. A lányok, akik ott lebzselnek körülötte, olyanok, mint a suli legnépszerűbb gyerekeinek ki-kicsoda névsora. És van köztük egy új srác is, aki tavaly még nem kerülhetett be a csapatba: Hudson Jankowski. Az új sztár irányító.

Kenzie és a barátai szinte teljesen elállják az iskolába vezető utat, egy szűk résen kell átmennie mindenkinek. Ahogy épp megpróbálom átpréselni magam azon a félméteres szabad területen Kenzie meg a lépcső korlátja között, a tekintete egy másodperc töredékére találkozik az enyémmel, és ledobja a hátizsákját, hogy elállja az utamat.

Jaj!

Szándékosan alig tíz centit hagyott nekem, hogy ott mászszak át. Megkerülhetném a másik irányban, de ahhoz le kellene mennem a lépcső aljáig, és meg kéne másznom a másik lépcsősort, ami kissé röhejesen venné ki magát, tekintve, hogy már majdnem a bejáratnál tartok. És amúgy sem egy ember állja el az utamat. Csak egy rohadt hátizsák. Szóval, amíg Kenzie a barátaival beszélget, én megpróbálom átpréselni magam a bőrtáska mellett.

– Elnézést!

Kenzie szól rám. Felnéz rám nagy kék szemével, amelyet hosszú, sötét szempillák szegélyeznek. A gimiben ismertem csak meg Kenzie-t, közösen jártunk történelemórára, és már akkor is azt gondoltam, hogy ő a legtökéletesebb megjelenésű ember, akivel valaha találkoztam. Láttam már korábban is csinos lányokat, de Kenzie teljesen más szinten van. Magas, hajlékony alkata van, és selymesen hosszú, aranyszőke haja. Az összes vonása vonzóbb, mint az enyém. Kenzie az élő bizonyíték arra, hogy az élet nem igazságos.

– Bocsánat – motyogom. – Csak próbáltam itt átjutni.

Kenzie hosszú szempillái megrebbennek.

– Lehetne, hogy nem lépsz rá a hátizsákomra?

Kenzie barátai figyelik kettőnk jelenetét, és vihognak. Kenzie arrébb húzhatná a hátizsákját, vagy levehetné a lépcsőről, hogy át tudjak jutni. De nem fogja megtenni, és ez valamiért mindannyiuk szerint iszonyú mulatságos. Fél másodpercre találkozik a tekintetem Hudsonéval, aki gyorsan lenéz a koszos sportcipőjére. Már hat hónapja ezt csinálja. Kerül engem. Úgy tesz, mintha nem ő lett volna a legeslegjobb barátom az egész univerzumban, általános iskolás korunk óta.

Bárcsak egy olyan világban élnék, ahol szembeszállhatok egy olyan csajjal, mint Kenzie Montgomery! Ahol ráléphetnék a hülye hátizsákjára, amiről egy idétlen rózsaszín szőrös labda lóg, és aztán a képébe kiálthatnám: na, most mi lesz?

Soha senki nem száll szembe Kenzie-vel. Én mondjuk megtehetném. Úgysincs már vesztenivalóm.

De ehelyett elmormolok egy bocsánatkérést, majd visszamegyek a lépcsőn, hogy más úton jussak be az épületbe. Mint mindenki más, én is engedek Kenzie-nek. Mert az igazság az, hogy bármennyire is rossz a helyzet most, mindig lehetne rosszabb is.

3. FEJEZET

Eve

Észre sem vettem, mennyire lüktet a fejem, csak azután, hogy megittam az első korty kávét.

Körülbelül tíz percem maradt, aztán be kell mennem az osztályterembe, és ezt az időt arra fordítom a tanáriban, hogy leüljek a legközelebbi barátnőmmel, Shelbyvel, és lazítsak egy kicsit. Nate már elment az osztálytermébe. Kiosztotta nekem a mai három puszi közül az elsőt, majd fogta a kávéját, és eltűnt.

– És milyen volt a nyár? – kérdezi tőlem Shelby, mintha július negyedike óta nem SMS-eztünk volna megállás nélkül.

– Nem rossz. – A nyári szünet nagy részét tanítással töltöttem. Úgy képzeltem, hogy szuper lesz, ha majd tanár leszek, mert így a nyarak felszabadulnak, de nem így alakult. – És neked?

– Ó, csodás… – Shelby felsóhajt, miközben keresztbe teszi a lábát. Ugyanazt a szürke Nine West magas sarkú cipőt viseli, amit az utolsó tanítási napon is. Persze jól tudom, hogy a nyár nagy részét Cape Codon töltötte a techguru férjével és hároméves fiukkal. Tökéletesen bronzbarna bőre mindent elárul. – Annyira szomorú vagyok, hogy vissza kellett jönni. Connor alig bírta abbahagyni a sírást, amikor ma reggel kitettem az iskola előtt.

– Jobban lesz majd – vágom rá, bár nem tudom, honnan veszem ezt.

Shelby nagyot kortyol az elviteles poharából, vörös rúzsa lenyomatot hagy rajta.

– Nate nagyon jól néz ki. Egész nyáron edzett, vagy mi?

– Valószínűleg. – Ezen a nyáron Nate egy drámaprogramot tartott gyerekeknek a gimnáziumban. Nincs diplomája drámapedagógiából, de a főiskolán bejárt pár ilyen órára, és ráadásul őstehetség. Egy másik életben Nate lehetett volna a következő Brad Pitt is. Amikor nem dolgozott, lement az alagsorba súlyt emelni. Gondolom, nem akarta, hogy veszélybe kerüljön a státusza, miután már két éve ő a Caseham Gimnázium legdögösebb tanára. – Nagyon szeret edzeni.

– Bárcsak Justin is szeretne! – nevet fel Shelby. – Még csak harminchat éves, de máris pocakja van!

Vajon naponta hányszor csókolja meg Justin Shelbyt? És havonta hányszor szexelnek? Egynél többször? Kíváncsi vagyok, vajon előfordul-e Shelbyvel, hogy éjjelente a férjét nézi az ágyban, és azt kívánja, bárcsak valaki máshoz ment volna hozzá, vagy abszolút senkihez. Bárcsak megkérdezhetném tőle! Nekem Nate az első férjem, ki tudja, talán ezek az érzések minden házasságban ott vannak. Lehet, hogy ez a normális.

– Láttad Artot? – kérdezek rá inkább erre.

Shelby arcáról lehervad a mosoly.

– Nem. Biztosan felmondott. És úgy hallottam, nem talált másik tanári állást.

Arthur Tuttle idén tavaszig matektanárként dolgozott a Caseham Gimnáziumban, és ő volt az iskola egyik legkedveltebb pedagógusa. Amikor frissen, a mesterképzésem után itt kezdtem dolgozni, a szárnyai alá vett. Art már csak ilyen. Ő a legkedvesebb ember, akivel valaha találkoztam, mindig volt egy-két vigasztaló szava vagy egy felesleges szelet, isteni brownie-ja, amit a felesége sütött. Minden évben Art öltözött be Mikulásnak a karácsonyi ünnepségen, mert még a piros öltönye nélkül is tökéletesen hasonlított rá.

És most a teljes élete oda.

– Vajon hogy van ő meg Marsha? – mormogom.

– Meg a gyerekek – teszi hozzá. – Ketten már egyetemre járnak, ugye?

Összerezzenek, ahogy eszembe jutnak Art fiai. Szívesen segítenék nekik egy kis pénzzel, de tudom, hogy sosem fogadnák el, és amúgy sincs sok pénzünk, annak ellenére, hogy a jelzáloghitelünk magas törlesztőrészletei már leteltek. Ráadásul Nate arra a babára akar spórolni, ami nekünk sosem lesz.

– Ez annyira igazságtalan – motyogom. – Art nem csinált semmi rosszat, ő pedig…

Shelby vékony szemöldöke felszalad.

– Ezt nem tudhatjuk.

Próbálom leplezni az ingerültségemet azzal, hogy újabb kortyot iszom a kávémból. Nem segít, ha összeszólalkozom Shelbyvel, főleg ilyen korán reggel. Különben is, ezért kellett Artnak felmondania. Nem számít, mi történt vagy mi nem történt. Csak az számít, hogy a szülők felhívták az igazgatónőt, és közölték: nem szeretnék, hogy az az ember a gyerekeik közelében legyen. Artban – aki tényleg a világ legkedvesebb embere, és akiben szemernyi gonoszság sincs – ezek után már nem tudtak megbízni.

– Amúgy most már hozzám jár matekra, azt tudod? – folytattam.

– Ó, igen?

– Hatodik órám lesz vele.

Csak a diáklistán láttam a fotóját, ami még egy évvel ezelőtt készült az évkönyvhöz. Soha nem láttam őt a való életben, de a fényképen teljesen átlagosnak tűnt. Nehéz is hogyan jellemezni. Az ő korában én is nagyjából így néztem ki, mint most ő.

– Legyél vele óvatos! – Shelby ajka halvány mosolyra húzódik, de a tekintete komoly, mint aki tényleg óvva int. – Az a lány biztos nagyon zűrös.

Ezt én is gondoltam. Attól a pillanattól kezdve, hogy megláttam Adeline Severson nevét a beosztásomban, a gyomromat mintha nehéz kő húzná. Közel tízéves tanári pályafutásom alatt egyszer sem kértem, hogy vegyenek ki egy diákot az osztályomból, de ezúttal majdnem megtettem.

Szörnyű előérzetem van ezzel a lánnyal kapcsolatban.