Fordította

Daróczi Péter

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Beatriz Williams, Lauren Willig, Karen White
The Lost Summers of Newport

Copyright © 2022 by Beatriz Williams, Lauren Willig, and Harley House Books, LLC.

All rights reserved.

Printed in the United States of America. No part of this book may be used or reproduced in any manner whatsoever without written permission except in the case of brief quotations

embodied in critical articles and reviews. For information, address HarperCollins Publishers,

195 Broadway, New York, NY 10007.

Hungarian translation © Daróczi Péter, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

Borítóterv @ Mumtaz Mustafa

Borítókép © Alan Dingman

Borítófotó © Alamy Stock Photo; © Getty Images; © Shutterstock

ISBN 978 615 641 476 2

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Gimes Katalin

Előkészítés Bérci Ágnes

Ebook Hársfai László

Korrektúra Mandl Orsolya

ELSŐ FEJEZET

Andie

Newport, Rhode Island

2019. szeptember

MIRE AZ ÖREG Hondával átgurultam a Newport hídon a Narragansett-öböl keleti oldalán, és elhaladtam a kikötő környéki bárok és lepusztult házak között, nyilvánvalóvá vált számomra, hogy negyven kilométert jöttem a Rhode Islanden lévő Cranstonból, amely Newport tengerparti nyaralóhelye. Ahogy balra fordultam a Ruggles Avenue-n Old Newport történelmi városrészébe, mintha másik világba csöppentem volna; a három hálószobás, kétszintes ház, amelyben a szüleimmel és a testvéremmel éltünk – és ahol maradtam, miután az anyám részben ismeretlen okból lelépett –, egy másik élet távoli emléke maradt. Azt vettem észre, hogy visszatartom a lélegzetemet, ahogy önkéntelenül sem akarom, hogy a hely levegője mérgezzen, ahogy az már régebben megtörtént.

Lassítottam, amikor odaértem a Bellevue Avenue-hoz, megint balra kanyarodtam, mert az utolsó pillanatban eldöntöttem, hogy rövid kitérővel megcsodálom a fényűző nyaralókat. Henry James író Newportot a házak miatt a fehér elefántok szülőföldjének nevezte. Nem tévedett. Az első benyomások alapján gondozott gyepek és pazar kilátás a tengerre és a városra, a kő- és márványépületek sövényekkel és vaskerítésekkel védetten úgy tornyosultak a tengerparti sziklák fölé, mint Zeusz az Olümposzon. Észrevettem a lepattogzott festéket és a megvetemedett gerendákat, és együttéreztem azzal, akinek a lyukas tetőt kellett karbantartania.

A fényűző Chateau-sur-Mer uralta saroktelket is megnéztem, a kastélyt vegyes stílusban építették az itáliai reneszánsztól a francia második császárság koráig, ezt a jobban tájékozottak vették észre, a kevésbé tájékozottak egyszerűen megcsodálták. Anyám kedvence ez volt az összes newporti palota közül, és gyakori látogatásaink során mindig kinyilatkoztatta, hol lakna, ha sok pénze volna.

Kerülőt tettem Narragansettbe, hogy eljussak az Ochre Point Avenue-ra, és szemügyre vegyem a híres Vanderbilt-kastélyt, amelynek The Breakers (Hullámtörő) volt a neve. Eszembe jutott a gyakran emlegetett F. Scott Fitzgerald-idézet: „A gazdagok mások, mint mi”. Hemingway híres válasza így szólt: „Igen. Sokkal több pénzük van”. Azt én is tudtam, hogy ez nem ennyire egyszerű.

Visszatérve Bellevue-be, araszoltam lefelé az utcán, és örültem, hogy a nyár végi turistaáradat megszűnt, ezért tudtam nyugodtan haladni anélkül, hogy rám dudáltak volna. Azt mondták, hogy a behajtót nem fogom könnyen megtalálni, mert a Marble House és Rosecliff közé beékelődik, ahol egy kevésbé elegáns ház áll egy kis kanyarulatban a fura nevű Sheep Point-öbölnél.

Lenéztem az ölemben lévő papírlapra, amelyre az útvonalat írtam fel olvashatatlan macskakaparással, miután telefonon beszéltem a mentorommal, Marc Albertsonnal, aki a Kastélyfelújítás producere volt. Megdöbbentett, hogy a kusza kézírásom mennyire illett a zavaros szavaihoz, felidéztem, hányszor kellett megkérnem, hogy ismételje el, amit mondott, miközben jegyzeteltem.

Kétszer mentem el a behajtó mellett. Látva az apró, sötét kövekből kirakott piszkos behajtót, nem is csodálkoztam, hogy eltévesztettem. Megfordultam, nem lehettem biztos benne, hogy a behajtó végén mit találok a rozsdásodó nyitott kapun túl, ahol a gondozatlan bokrok és indák karistolták a kocsim tetejét és oldalát, miközben elhaladtam közöttük.

A stáb tagjai felszereléseket pakoltak ki a kisbuszokból, vezetékeket raktak le, és ebből tudtam, hogy jó helyen járok. Mintha nem lett volna elég a hiányzó szürke tetőcserép és a málló vakolat. Egy connecticuti rendszámú új Volvo és egy poros, régi Porsche 911-es parkolt a gyepen, de ösztönösen tudtam, hogy a Honda Civicnek nincs helye mellettük. Ezért leállítottam az autómat a behajtó végén egy fedett rész alá, ahol egy fej nélküli római istenség szobra fogadott. A fügefalevél az idők során már eltűnt az altestéről, mintha szolidaritást vállalna a lepusztult kastéllyal.

Az épületen látszott a laza hanyagság, ami még mindig jobb volt, mint ordítást hallani a házból a feltámadás reménye nélkül. Egy középiskolai jóbarátom mondta egyszer, hogy az öreg házak olyanok, mintha egy darab történelmet őriznének. Tudtam, hogy igaza volt, ezért is szántam rá az életemet ezek megmentésére.

Kiszálltam az autóból a gazos gyepre, éreztem a sós tengeri illatot, és nyújtogattam a nyakamat, hogy a harmadik szint fölött a kéményeket számolhassam. A Kastélyfelújítás nézői mindig tudni akartak ilyen adatokat, mintha ezeknek bármi közük is lett volna az épület becsült értékéhez vagy a műemlék történelmi állagmegóvásához. Mégsem lepett meg az ilyen hozzáállás. A második évad indulásánál kaptam elég e-mailt a nézőktől és a csatorna vezetőitől, hogy megértsem, az átlagnépességet kevésbé érdeklik a történelmi festékszínek és az autentikus fapadlók, mint a konyhák és fürdőszobák felújítása. És a dohos szekrényekben elrejtett családi csontvázak. Ezt eléggé meghökkentőnek tartottam.

Elhaladva a stáb tagjai mellett Marcot kerestem, aztán ismét ellenőriztem a telefonomat, hátha közben hívott. Három ismeretlen számról volt nem fogadott hívásom, azonkívül semmi. Hangüzenet sem. Hívtam Marc számát, aztán tíz csengés után feladtam. Eltettem a telefonomat a farmernadrágom hátsó zsebébe, és odamentem George Chirona operatőrhöz, akit a Kastélyfelújítás első évadjából ismertem. Idősebb volt nálam – harmincöt körüli lehetett –, izmos volt a karja és a válla a kamera egész napos cipelésétől. Üdvözlésképpen szorosan magához ölelt.

– Andie! Jó látni téged. Van valami ötleted, hol lehet Marc? Már várjuk, hogy kezdhessünk.

– Én is ugyanezt akartam kérdezni. Tegnap este beszéltem vele, és megígérte, hogy még a stáb előtt itt lesz, hogy tudjunk beszélni a családdal, és lefektessük a szabályokat, és csináljunk egy előzetes terepszemlét. Ennek egy órával ezelőtt meg kellett volna történnie. – Egymásra néztünk. – Lássuk, mit tudnánk csinálni. Marc az egyetlen kapcsolat a családdal, de talán nem bánják, ha a távollétében én tárgyalok velük.

Magabiztosnak látszó mosollyal megkerültem a házat, aztán lelassítottam a lépteimet, ahogy tudatosult bennem a tényleges mérete, és próbáltam felidézni azt a keveset, amit Marc mesélt nekem a Sprague családról. A kastélyt az eredeti tulajdonostól vásárolták 1899-ben, amikor megváltoztatták a nevüket Spraggról az előkelőbb hangzású Sprague-re. A gyors eladást követő nagy botrányt kihasználva, megváltoztatták a ház nevét is Sprague Hallra. Marc úgy gondolta, ha csak kevés részletet oszt meg velem, akkor nekem is olyan meglepetés lesz, mint a nézőknek, és sokkal érdekesebbé válik minden – bár olyan látszatot fogok kelteni, mintha valami felkészületlen amatőr volnék. Kísértést éreztem, hogy a Google-on kutassak, de a Marchoz fűződő, rosszul értelmezett lojalitásom mindig visszatartott.

Három nagy helyiség felújítását kaptam feladatul az itáliai reneszánsz palotában egy valóságshow keretein belül. Marc csak annyit mondott a ház történetéről, hogy 1884-ben építtette egy rövid életű rablólovag, aki egy évtized alatt elvesztette minden megszerzett pénzét, és szégyenében agyonlőtte magát. A házat megvette Van Duyvil a gazdag Knickerbocker családból, aki nem látott lehetőséget arra, hogy csiricsáré új kastélyt építsen, de nem bánta, talált egy olcsót. Volt aztán mindenféle drámai esemény (Marc mondott valamit gyilkosságról és öngyilkosságról, de azok nem ebben a házban történtek, hanem egy másik Van Duyvil-kastélyban, ezért hála istennek velük nem kellett foglalkoznom a programban), és akkor került a ház a Sprague család kezébe. Sprague-ék újgazdagok voltak, és ezt kétségbeesetten próbálták álcázni egy newporti kastéllyal. Az idősebb Sprague valószínűleg nem törődött azzal, hogy a szomszédban épül a Rosecliff, amely mellett a harminc hálószobás palotájuk háttérbe szorult. Sprague a nevadai ezüstbánya örökösét és a férjét hibáztatta, hogy a Rosecliff építésével háttérbe szorították a Sprague Hallt, bár a közvélekedés szerint Oelrichéknek fogalmuk sem volt Mr. Sprague vagy a silány kastélya létezéséről. Pedig mindez Newportban volt.

Felmentem a széles, majd keskeny lépcsőkön a teraszhoz, amelyet három oldalról oszlopsor szegélyezett, aztán elhaladtam három széles boltív alatt. A napfényből kikerülve hunyorogtam a viszonylagos félhomályban a bejáratnál, ahol megálltam két súlyos, faragott tölgyfa ajtó előtt. Próbáltam kitalálni, melyik nyílik, csengőt kerestem, aztán a jobb oldali ajtón dörömböltem.

Az ajtón látható négy lyukból arra következtettem, hogy ott valamikor kopogtató lehetett, ami leesett vagy ellopták. Vagy leszerelték és eladták. A boltívekről lelógó láncokból tudtam meg a lámpák helyét, amelyek valamikor ott lehettek, ezért az utóbbi lehetőségre tippeltem.

Miközben várakoztam, felfigyeltem a pusztulás jeleire, ahogy az idő múlásával már nem volt érdemes mindent rendbe hozni. Marc elmagyarázta, hogy az idős és visszavonultan élő Lucia „Lucky” Sprague beleegyezett, hogy a Kastélyfelújítás egy évadját a kastélyban forgassák, de mivel közben nem tudott a szemembe nézni, mást gondoltam erről.

Rosecliff és Kingscote, egy másik fehér elefánt a hetvenes évek elején a Newport megyei Műemlékvédelmi Egyesület tulajdonába került, és támogatták a karbantartását. Nem értettem, hogy a Sprague Hall miért nem volt ilyen szerencsés. A gondolataim tovább időztek a tragédiák hosszú listáján, amely a családot és a kastélyt sújtotta, amióta felépítették 1884-ben. Ezt az egykor bájos dámát mostani romos állapotában látni az egyik legnagyobb tragédia volt.

Megint kopogtam, a hangját elnyelte a vastag ajtó. Elképzeltem, hogy a legtöbb látogató ilyenkor feladja, miután nem talált csengőt vagy személyzetet, aki ajtót nyitna. Ha nem volna szükségem a munkámra vagy a pénzre, amelyet kapok érte, én is ugyanezt tenném. Helyette viszont vettem egy mély lélegzetet, és elfordítottam az ajtógombot, amely nem kis meglepetésemre kinyitotta az ajtót a nyikorgó zsanérokon.

– Helló! – kiáltottam be.

Először a nyomasztó levegőre figyeltem fel, olyan elhanyagoltság és elhagyatottság áradt, mint egy ősi kripta felnyitásakor. Nyitva hagytam az ajtót, abban reménykedve, hogy a friss óceáni levegő enyhíti a nyomasztó hatást, és távozhatnak a nyughatatlan szellemek a házból.

A második dolog, amelyre felfigyeltem, a hely mérete, tizenöt méteres belmagassága és a caeni mészkőből épült falak, a súlyos, aranyozott mennyezetpárkányok miatt. A festett mennyezetfreskón Poszeidón veszi át a tengerek uralmát Zeusztól, de a színek kifakultak, nagyobb darabok hiányoztak, valószínűleg jóval azután, hogy öngyilkos ugrás történt a márványpadlóra.

Miközben a történelmi hagyományőrzésről szóló diplomámon dolgoztam építészettörténészként, sok hasonló épületet láttam. Ennek newporti méretei voltak: hivalkodó, aranyozott és túldíszített. Figyelembe véve, hogy a torinói és genovai reneszánsz paloták utánzataként épült, ezen nem lepődtem meg. Jobban meglepett a bútorok és berendezési tárgyak teljes hiánya.

– Helló! – kiáltottam ismét, és hallottam, ahogy a hangom visszhangzik a ház mélyéről. Követtem a hangot a nagy hallon keresztül, elhaladtam olyan helyiségek mellett, amilyeneket már régen nem használnak a modern házakban, és nosztalgiát éreztem, mert szerettem az ódon házakat és díszítéseket.

Mire odaértem a hátsó, dísztelen hallhoz, tudtam, hogy megtaláltam a cselédek szálláshelyét, és valószínűleg a konyhát is, amelynek a felújítása az egyik feladatom volt.

Ahogy beléptem a hall végén lévő világos helyiségbe, egy férfi és egy nő hangját hallottam egyre hangosabban. Bár nem emelték fel a hangjukat, a vita során egyre rövidebb mondatokban beszéltek.

– Tényleg, Luke – hallatszott a nő hangja a hallban. – Tényleg meghatalmazást kellene adnod, mielőtt ez a nevetséges tévéműsor megvalósul. Még nem késő. Egyszerűen csak meg kell győznöd Luckyt, hogy adja el ezt a helyet valami orosz oligarchának vagy milliárdos programozónak, mert mostanában csak ezek tudnak megfizetni egy ilyet. Nevetséges volna megtartani és addig élni benne, amíg össze nem omlik – főleg úgy, hogy ő sohasem jön ki a szobáiból. Nagyon örülnék, ha találnánk neki valami elegáns nyugdíjasotthont.

– Nem – hallatszott egy férfihang, valószínűleg Luke lehetett. – Aláírta a szerződést, és mentálisan beszámítható. Meghatalmazottként az a feladatom, hogy biztosítsam és tiszteletben tartsam a kívánságait.

Megálltam a világos konyhánál, amely mintha az ötvenes évek lakberendezési magazinjából került volna ide, fekete-fehér kockás linóleumpadlóval, türkizkék szekrényekkel és műanyag pultokkal. A nagy ablakok miatt elég fény jutott a helyiségbe, és emiatt pillanatnyi hátrányba kerültem, mert a két beszélgető a fénynek háttal állt, én pedig úgy lettem megvilágítva, mint akit kihallgatnak.

Tettem egy lépést a helyiségben, mert ezt a hátrányt nem akartam elfogadni.

A nő finom New England-i akcentussal beszélt, a frizurája Grace Kellyére emlékeztetett, a ruhája pedig kétségtelenül egyedi tervezésű volt.

– Hadley Sprague-Armstrong vagyok. És ön kicsoda? – Jeges kék tekintetével felmérte sötét hajamat, barna bőrömet, a Targetben vásárolt kardigánomat és a Sperry-felsőmet, amelyet az egyetemi turkálóban találtam. Megmondtam a nevemet, ami megerősítette az első benyomását: nem fehér angolszász protestáns és nem gazdag. Mindkét megállapítás korrekt volt.

– Andrea Figuero vagyok, a Kastélyfelújítás című műsor házigazdája. A producer, Marc Albertson és a stáb Andie-nek szólít. – Jól tudtam, hogy nem szabad kezet nyújtanom. A tekintetem járt Hadley és Luke között, a hasonlóságból rájöttem, hogy testvérek lehetnek, miközben próbáltam meghatározni, hogy ki lehet a főnök. Luke a testvéréhez hasonlóan harminc év körüli lehetett, világosbarna haja kiszőkült a napsütéstől. Bézs színű nadrágot és feltűrt ujjú elegáns inget viselt, így látni lehetett lebarnult karját, amilyet gyakran megfigyelhettem errefelé. Az a tény, hogy bent is napszemüveget viselt, és sörtől bűzlött a lehelete, arra késztetett, hogy nem vele kell foglalkoznom. Ezért visszafordultam Hadley-hez: – Amúgy látta valamerre Marcot?

A nő összeszorította az ajkát.

– Nem láttam. A testvéremmel éppen most beszéltünk a műsorról. Mivel a nagyanyánk meggondolta magát…

– Nem gondolta meg – szólt közbe Luke, és fáradt mozdulattal levette a napszemüvegét, így láthatóvá vált, hogy ugyanolyan jegeskék színű a szeme, mint a testvérének. Kivéve, hogy az övé véreres volt, az arca rúzsfoltos, és ettől még kevésbé kedveltem. – De Marc nincs itt. Korán keltem, hogy találkozzam vele, ezért kicsit mérges vagyok. Nem mondott semmit arról, hogy ideküldi az egyik beosztottját.

Feldühödtem a lekezelő hangja miatt, de tudtam, hogy uralkodnom kell magamon. Nagyon akartam ezt a munkát. Közönyös arckifejezést erőltetve magamra azt mondtam: – Mivel Marc nincs itt, szeretnék gyorsan körülnézni a három helyiségben, amelyeknek a felújítását terveztük. Be akarom hívni a stábot, hogy készítsenek néhány felvételt, hogy még ma megkezdhessük a munkát.

Luke már indult a hátsó ajtó felé, de a válla fölött még visszaszólt: – Hadley, ezt biztosan tudod kezelni. Én találkozom a barátaimmal a klubban. Ilyen szép időben kár volna idebent maradni ahelyett, hogy kimennék a vízre.

Tag volt a jachtklubban. Természetesen. Nem mintha szükségem lett volna még valamire, amiért nem kedvelhetem.

– Tényleg nem gondoltam… – kezdett Hadley tiltakozni.

Luke éppen kinyitotta az ajtót, amikor Hadley telefonja megszólalt. Felemelte a karját, jelezve a fivérének, hogy várja meg, amíg fogadja a hívást. Rövid beszélgetés után a telefonját bedobta a nagy táskájába.

– Bocsánat, hogy csalódást kell okoznom, de mennem kell. Teljesen elrontották Emmeline négyéves születésnapi meghívóját. Nem ilyen betűtípust akartam, és úgy látszik, nem értik, mi a problémám. Reménytelen eset. Oda kell mennem, hogy helyrehozzam. Magadra hagylak, tesó. – Hideg tekintettel nézett rám. – Viszlát, Adrienne. Nem hiszem, hogy találkozunk még. Gondolhat a testvérem, amit akar, de szerintem ez a megállapodás nem fog működni.

– Majd később beszélünk – mondta Luke összeszorított foggal, miközben kitárta az ajtót a testvérének.

– Andreának hívnak – kiáltottam utána, de nem számítottam rá, hogy meghallja.

Luke önkéntelenül is elmosolyodott.

– Azt hiszem, hogy itt ragadtam magával. – Az órájára pillantott. – Ha sietünk, akkor még meg tudom csinálni. Remélem, hogy gyorsan tud gyalogolni. Maradjon mellettem, ha nem akar eltévedni.

Már majdnem futva követtem fényűző helyiségeken keresztül, ahol a régi dicsőségre emlékeztettek a faragott kandallók, málló falfestmények, hiányzó csillárok és kopott szőnyegek. Az elegancia és a tágas tér megmaradt, és a múltnak ezt a szellemét akartam felfedezni. És talán segíthetek visszahozni az elveszett szépségét és jelentőségét. Ezért is vonzott annyira a történelmi hagyományőrzés.

Követtem Luke-ot hátsó folyosókon, és tudtam, hogy sohasem találnék vissza a bálterembe, a falifreskókon üres foltokat láttam, és vezetékek lógtak ki, ahol valamikor falikarok lehettek. Egy kopott szófa állt az egyik sarokban, a párnák középen benyomódtak.

– Hol van a többi bútor… – kezdtem mondani, de félbeszakított a telefonom csengése.

– Elnézést – mondtam, de közben még mindig Luke mögött loholtam. – Ez biztosan Marc lesz. – Fogadtam a hívást, anélkül, hogy a kijelzőre pillantottam volna, mert nem akartam Luke-ot szem elől téveszteni, vagy örökre elveszíteni. – Hol vagy? – suttogtam.

– Miss Figuero? Én ugyanezt akartam kérdezni. Reggel óta próbálom elérni.

Nem ismertem fel a nő hangját, de eszembe jutott, hogy többször is hívtak erről a számról, csak azt hittem, hogy valami telemarketinges nyomulás.

– Elnézést, kivel beszélek?

– Roberta Montemurno vagyok, Petey tanítónője. Feliratkozott, hogy ma hoz valami finomságot. Remélhetem, hogy egy órán belül ideér?

A francba. – Igen. Persze. Annyira sajnálom. Nem tudom, hogyan felejthettem el…

– Semmi baj, ha megkapom időben. Biztosan el tudja képzelni, hogyan viselkedik tizenöt csalódott elsős.

– Nem igazán, de…

– Köszönöm, Miss Figuero – mondta a tanítónő, és bontotta a hívást.

Luke közben végre megállt, és bosszúsan nézett rám.

– Egy perc – mondtam neki, és már hívtam az apámat, aki az első csengésre felvette.

– Apa, rohanj el a Price Rightba, a pékségben vegyél két tucat muffint, és vidd be Petey iskolájába. Mogyoró- és gluténmentes legyen. Én teljesen elfelejtettem.

Apám nagyot sóhajtott a vonal másik végén.

– Rendben. Elintézem. De neked sokba fog kerülni.

– Römi vagy kanaszta?

– Te választhatsz.

Tudtam, hogy közben vigyorog.

– Rendben. Átmegyek, amikor hazaérsz. Köszönöm, apa. Te vagy a legjobb.

– Tudom.

Bontottam a vonalat, és lehervadt az arcomról a mosoly, amikor Luke-ra néztem, aki nem is próbálta titkolni a türelmetlenségét.

– Ha befejezte a csevegést, akkor folytathatjuk a túrát?

Ki akartam javítani, hogy miután végigszáguldott velem az 5600 négyzetméteres kastélyon, az inkább maraton, mint túra, de nem szólaltam meg. Követtem tovább a folyosók útvesztőjén, aztán felismertem, hogy másik irányból vágtunk át a hallon, lépcsőn mentünk fel a második szinten lévő galériára. A bronzkorlát érintetlen maradt, ahogy a színes üvegű tetőablak is. A falon egy halvány folt jelezte, hogy ott valamikor kárpit lehetett. Meg akartam kérdezni Luke-ot, mi történt vele és a többi hiányzó tárggyal a házban, de attól tartottam, hogy már tudom. Marcot kell megkérdeznem.

Végigmentünk a hosszú folyosón, amelynek padlóját valamikor vörös kárpit borította, és a végén megálltunk egy ajtónál. Luke kinyitotta az ajtót, de előreengedett.

– Maybelle hálószobája. Azt hiszem, hogy ez a harmadik szoba a konyhán és a báltermen kívül, amelyek a szerződésben szerepelnek.

– Igen – mondtam, és érdekelt volna, kicsoda Maybelle, és a szoba miért üt el annyira a többi helyiségtől. Mielőtt lett volna időm ezt tanulmányozni vagy megkérdezni, lerángatott a lépcsőn, aztán kivezetett az ajtón, amelyen át érkeztem.

Teljesen kifulladtam, alig tudtam megszólalni.

– Van alaprajz? A stábot irányítanom kell, de már fogalmam sincs, hol voltak azok a helyiségek.

– Majd megtalálja – felelte Luke, és megint az órájára nézett. – Mennem kell. – Elindult a 911-es felé, miközben én mellette futottam, mert nem tudtam lépést tartani vele. Luke folytatta: – Amennyiben Marc eddig még nem készítette volna fel, három kikötés van a filmezéssel kapcsolatban. Az első, hogy senki sem próbál beszélgetni a nagyanyámmal, Lucia Sprague-gel. A harmadik emeleten van a privát lakosztálya. És szeretné, hogy ez így is maradjon. Senki sem mehet fel. A második kikötés, hogy a csónakház környékén egyáltalán nem lehet filmezni.

– De… – próbáltam volna kicsit lelassítani, hogy árulja el az okát. Sohasem voltam olyan, aki vakon követi az utasításokat. Mindig tudni akartam az okokat.

– Ezek a szabályok. Ha megszegik, vége az egésznek. – Luke kinyitotta a kocsi ajtaját, és beült.

– Mi a harmadik kikötés?

– A családból senki sem szerepelhet a felvételeken, beleértve engem is. Itt élek, és nem akarom, hogy zavarjanak. – Becsapta az ajtót, mielőtt még javasolhattam volna, hogy ruházzon be füldugóra, mert a forgatás este nyolckor kezdődik. A motor felbőgött, a felhajtón a maradék kavics szétszóródott, ahogy gázt adott, és elszáguldott.

Vettem egy mély lélegzetet, sikertelenül próbáltam megnyugtatni magam, aztán azt vettem észre, hogy a víz felé nézek, ahol a csónakház lehet. Luke azt mondta, hogy ott nem filmezhetünk. De azt nem mondta, hogy nem is mehetek oda. Még mindig fájlalva, hogy ilyen könnyen leráztak, gyorsan eldöntöttem, hogy vetek egy futó pillantást a tiltott csónakházra. Miután megmondtam George-nak és a stábnak, hogy hamarosan visszajövök, mert Marcot keresem, elindultam a víz felé.

Alig tettem meg pár métert, amikor felállt a szőr a tarkómon, mert egyértelműen azt éreztem, hogy valaki figyel. Megfordultam, mert az jutott eszembe, hogy Luke visszatért. A felhajtó azonban üres volt. Visszafordultam a mészkőből épült kastélyhoz, és felnéztem a harmadik emeleti ablakokra. Hunyorogva ki tudtam venni egy asszony körvonalait. Túl messze voltam, hogy lássam a részleteket, de biztos voltam benne, a sötét szempár engem figyel. Ahogy pislogtam, az alak eltűnt, és csak a függöny mozgását észlelhettem.

Egy felhő rövid időre eltakarta a napot. Nem hiszek a baljós előjelekben, de úgy éreztem, hogy valami arra kényszerít, szedjem a lábamat, és térjek vissza a stábhoz. Gyorsan lépkedtem, közben biztosra vettem, hogy a hátamat figyeli valaki, amíg be nem fordultam a sarkon.

MÁSODIK FEJEZET

Ellen

Newport, Rhode Island

1899. június

VALAKI FIGYELT A GALÉRIÁRÓL.

– Caeni márvány – mondta Ellen új munkaadója, akinek a hangja változott, mert egyszerre mozgott és beszélt. – A réz Franciaországból jött.

Fent valami mozgott a galéria díszes korlátjai mögött, amelyek három oldalról lezárták a teret. Ellen azt mondta magának, hogy csak illúzió, ahogy lámpafény csillog az aranyozott leveleken, és attól káprázik a szeme. Ellen hunyorgott, forgatta a nyakát, hogy átláthasson az ívelt fémen, hogy mi van mögötte, de fölötte a korlát úgy hullámzott, mintha egy rémálomban látná.

Az egész teljesen nevetséges volt. A korlátok vasból vagy rézből készült stabil darabok voltak. Mr. Sprague valószínűleg mondta neki, de ő egyszerűen nem hallotta. Ellen megrémült, hogy rákérdezhet a hátterére, és a szemébe nézve rögtön tudná, hogy ő csaló, de amióta megérkezett az útitáskájával, a férfi csak annyit csinált, hogy megmutogatta az új otthona csodáit.

És valóban csodálatos volt. Csodálatos és túlzsúfolt. Aranylevelek az aranyleveleken; márvány a márványon. A mennyezeten istenségek vonaglottak valami óceánban, amely arra utalt, hogy az óceán a ház közelében van. Ellen kagylókban mosolygó nimfákat, tógát viselő és háromágú szigonyt tartó szakállas férfit látott, aki mindenkire dühösen nézett, mintha haragudna Ellenre, és feltárná a titkait.

Bármi vagy bárki volt is a galérián, együtt mozgott Ellennel és Mr. Sprague-gel. Ez már nem a fény játéka volt. Ellen érezte, hogy rátör a félelem, a tarkója borzongott a hideg verejtéktől. Valaki volt odafent. És őt figyelte.

– Csodálatos, ugye? – mondta Mr. Sprague, és Ellen akkor vette észre, hogy a férfi megállt a nagy hall közepén. Önelégülten nézett a keményített gallérja fölött, amely abszurd viselet volt nyáron az óceánparton.

– Igen, igen – mondta Ellen gyorsan, miközben túlságosan is erősen markolta a táskája fülét. Kényszerítette magát, hogy Mr. Sprague-re nézzen, ne pedig a fenti korlátra. Biztosan egy szolgáló lehetett, aki kíváncsi volt, ki kerül a házhoz. Vagy Maybelle.

Igen, ő lehetett. Biztosan Maybelle lesett a korlát mögül, mint bármilyen komisz kölyök. Ennyi. Azok nem találták meg, mert nem találhatták meg.

Eddig.

Mégsem tudta megállni, hogy ne pillantson fel.

Mr. Sprague úgy nézett rá, mintha megérezte volna, hogy van valami baj a válasszal.

– Meglepődve látom, hogy így bámul. Azt mondta, hogy Van Duyviléknek dolgozott.

Van Duyvil. A tavaly téli tragédia benne volt minden újságban New Yorktól Bostonig. Gyilkosság és öngyilkosság, vagy esetleg gyilkosság és gyilkosság történt, és két gyerek maradt utánuk. Ez volt az egyik házuk a sok közül, ahol a botrány és haláleset előtt éltek.

Ellen látta Mrs. Bayard Van Duyvilt egy szemcsés fotón, amely a New York Worldben jelent meg. A nevet kapkodva írhatták rá.

– Csak New Yorkban – felelte Ellen, abban reménykedve, hogy a hangja remegését nem félelemnek, hanem a tiszteletnek tulajdonítják. Sohasem tudott jól hazudni. – Amikor velük voltam, sohasem jöttek ide. A New York-i házuk semmi ehhez képest. Ez igazán… figyelemre méltó épület.

Mr. Sprague elégedetten bólintott, és Ellen kicsit fellélegzett.

– Valóban? Egy vagyonba került a felépítése. Itáliai hercegi palotára hasonlít.

– Ez illik a hatalomhoz, uram. – Inkább diliházhoz illett, de Ellen olyan értelemben dicsérte az épületet, hogy búvóhelynek megfelelő. Senki sem keres egy zenetanárt sem itt, sem pedig Newportban. Itt ő csak a nagy létszámú kíséret egyik tagja volt.

Vagy egy haszonlesője, ami jobban hangzik. Senki sem fog felfigyelni egy szegény zenetanárra. Senki sem fogja itt keresni. Ellen vetett egy pillantást a galériára. Senki.

– Tudja, hogy miért van itt? – Mr. Sprague olyan közel lépett Ellenhez, hogy a lába hozzáért a táskájához.

Hajolaj és verejték szagát érezve, Ellen kényszerítette magát, hogy hátráljon egy lépést, de nem mutatta ki a visszatetszését. – Zenét tanítani, uram.

– A testvéremnek. Maybelle-nek. – Mr. Sprague lassan mondta ki a nevet. Aztán hirtelen összecsapta a tenyerét, és elindult a szobán keresztül. – Ezt nem hallhatta. Még nem publikus. Egy itáliai herceget várunk látogatóba. Di Conti herceg. A családfáját vissza tudja vezetni… nos, valameddig.

Ellen bólintott, próbált úgy tenni, mintha ez számára újdonság volna. Szinte hallotta Hildie-t a Hiberniában lévő szűk öltözőjében, ahogy egyik lábát felteszi egy székre, és felhúzza a harisnyáját. És őt ez izgatja, a kis Johnny fiút. Megmutatni minden Vanderbiltnek, hogy ki az igazi felség.

Hildie, akinek vörös, göndör haja és rekedt, mély hangja volt, mutatott egy karkötőt, amelyet Mr. Sprague-től kapott, a Johnny fiútól, ahogy nevezte. Szegény ember, egyedül a sok elegáns ember között úgy akar kinézni, mintha közéjük tartozna.

Sprague-ék újgazdagok voltak, valahol nyugaton voltak bányáik. Sprague anyja egy fogadót vezetett. Ahol már előre lefoglalt szobákat is kiadtak, mondta Hildie kacsintva. Ez természetesen még azelőtt volt, hogy az idősebb Sprague rezet talált. Méghozzá sok rezet. A rézből gyorsan arany lett, és itt volt a fiú, aki egy bordélyházban nevelkedett, és most itáliai herceget fog szórakoztatni – és próbálja megszerezni a testvérének a hercegi címet.

Ezt mesélte Hildie, aki a két műsor közötti időt töltötte ki a gúnyos megjegyzéseivel.

Sohasem hitte volna, hogy Ellen az információ birtokában elrohan.

– Ez igazán lenyűgöző, uram – mondta Ellen udvariasan. A táskája, benne minden vagyonával, már nagyon húzta a kezét. A legtöbb holmiját otthagyta, csak a létfontosságúakat vitte magával, de az anyja kottáskönyveit nem hagyhatta ott. Csak ennyi maradt az anyjából és az előző életéből.

– Persze itáliai. Ez van. De egy herceg akkor is herceg. És eljön a Sprague Hallba. – Mr. Sprague eltűnődött egy pillanatra, majd komoran hozzátette: – A herceg szereti a muzsikát.

Úgy mondta, mintha valami deviáns viselkedésről beszélne.

– Sok ember szereti a muzsikát, uram – mondta Ellen megint udvariasan. Végül is azért volt itt, mert a herceg szereti a zenét. És Mr. Sprague feladott egy hirdetést, hogy zenetanárt keres a testvére, Maybelle mellé.

Sprague ravasz képpel nézett rá.

– A herceg szereti az énekeseket, ha érti, miről beszélek.

Ellen kiegyenesedett, érezte, megfeszül az arca, mintha jó családból származó fiatal hölgy volna rosszabb anyagi körülmények között.

– Uram? – Sprague felé bökött a manikűrözött kezével. – Gondoskodjon róla, hogy Maybelle… hogyan is mondja a magaféle? A hangja. Hogy kívánatosabb legyen. Az a lány tud énekelni, de szüksége van arra, amit a zenészek tudnak. Trillázás meg miegymás. Jól nézzen ki, mint az a svéd pacsirta.

Semmilyen skálázással nem lehet egy kezdőből két hét alatt Jenny Lindet csinálni.

– Megtaníthatom Miss Sprague-et olyan áriákra és balladákra, amelyeket társaságban lehet énekelni – jelentette ki Ellen.

Sprague úgy nézett rá, mintha egy kosár káposztában bogarakat talált volna. Ellen már korábban találkozott hasonló férfiakkal, akik büszkék voltak az éles eszükre, és nem vették észre, amikor kirabolták őket. Ezek a férfiak sohasem élvezték azt, ami volt, mert mindig meg voltak győződve arról, hogy mindenki be akarja csapni őket. Ennek talán az lehetett az oka, hogy ők is becsaptak másokat.

– Áriák és balladák?

– Ahogy azokat a legjobb helyeken adják elő – mondta Ellen.

Ezt nem tudhatta. A Hibernia híres volt a trágár viccekről, erkölcstelen dalokról és csupasz térdekről. Bár néha próbáltak valami újat bevezetni, hogy meglepjék a közönséget, és változtassanak a hangnemen. Dermot arra kérte Ellent, hogy lépjen fel elegáns ruhában, magas csipkegallérral és arany melltűvel, és énekelje el az Annie Laurie-t. Higgyék azt, hogy közéjük tartozik, vagy ilyen lányra vágynak.

Ellen tétovázott. Rögtön nem lehet elutasítani Dermotot. De azért lehet tétovázni. A férfi szerette a műsorban a visszafogott női eleganciát, bizonytalan fejcsóválást. Sohasem tudta meg, hogy a lány belül mennyire remegett, mennyire félt, hogy a férfi kényszeríteni fogja. Mivel túlélte a szenvedést, mert valamennyi jó szándék származott abból, hogy ő volt Aidan O’Donnell nője.

De volt néhány elfogadhatatlan visszautasítás, és néhány döntés, amelyet nem lehetett megvédeni azzal, hogy ő Aidan O’Donnell barátnője. Átlépett egy határt. És most teljesen más lett belőle: Ellen Daniels, megbecsült és szegény zenetanár.

Jó, a szegény nem volt igaz. Apja mindenki barátja volt, mindenkinek segített (az anyja és a testvérei halála után az volt a legjobb, hogy nem a környezetében keresett munkát), nyitott és barátságos volt mindenkivel. Amikor pénzhez jutott, gyorsan elköltötte. Utána már minek aggódni, ezt hangoztatta. Mindig lesznek barátok, akik gondoskodnak róluk.

Olyan barátok, mint Dermot, akik valamit elvárnak cserébe.

Ellen nagyot nyelt. Nem kellene Dermotra gondolnia. Dermot Eileen problémája volt. Eileen O’Donnellé. Ő már Ellen Daniels volt.

Egyszerű, őszinte Ellen.

Olyan nő, aki tudja, mit kell énekelni a legjobb szalonokban. Annabelle Van Duyvil énektanára.

Ellen egy pillanatra hálát mondott Annabelle Van Duyvilnek, az ismeretlen nőnek, akiről úgy tudták, hogy kivonult a társadalomból az eltűnése – vagy meggyilkolása – után. Egy dolgot tudott róla biztosan mindenki, aki ismerte, és ami nem pletyka, találgatás vagy vádaskodás volt, hogy Annabelle Van Duyvil szerette a muzsikát.

Már nem volt senki, aki tudta volna, hogy Annabelle Van Duyvilnek volt-e zenetanára. Legalábbis Ellen ebben reménykedett. Annyi tennivalója maradt, hogy tanítja ezt a Maybelle Sprague-et, hogy jó benyomást keltsen a hercegben, és akkor lesz már valódi referenciája a következő munkához. Ajánlás egy hercegnétől. Principessa di Conti. Minden munka, minden ajánlás távolabb viszi a zeneteremtől és a Hiberniától. És Dermottól. És minden dologtól, amiről nem akart tudni, de megtette.

– Meg tudja csinálni? – kérdezte tőle Sprague. – Meg tudja tanítani két hét alatt?

– A második hét végére a maga testvére ismer majd néhány népszerű dalt – jelentette ki Ellen sokkal magabiztosabban, mint tervezte.

– Ezt gondolhatja, de… – Mr. Sprague lenézett rá, az állát odanyomta a gallérjához. – Meg kell értenie Maybelle-t. Ő nem… olyan, mint a többi lány, akiket tanított.

Ellen sem feltételezett ilyesmit. A tanítványai főleg kóristalányok voltak.

– Ő… talán azt mondaná rá, hogy nem elkényeztetett. – Mr. Sprague megigazította a gallérját. Verejték csorgott az arcán, lemosta a hajolaj nagy részét is. – Nincs társasági tapasztalata.

– Ellentétben más, jó családból származó lánnyal – mondta Ellen tapintatosan, próbálva nem kimutatni a véleményét. Talán ezért kapta meg olyan könnyen ezt az állást a hamis ajánlással. Talán Maybelle Sprague boszorkány volt, aki nevelőnőket ebédel, és teázás után kiköpi a zenetanárokat.

– Hát igen. Valóban. Pontosan. – Sprague-nek tetszett a „jó család”. Ellen kicsit utálta magát emiatt. De mindent meg kellett tennie a túléléshez. Bizonyos határokon belül. Voltak olyan határok, amelyeket egyesek átléptek, mások nem, de volt egy kis hamis hízelgés a köztes szürke zónában. – Ez az apja hibája. Pontosabban apánk hibája. Elkényeztette. Burokban tartotta. Nem ösztönözte. Ha rám hallgatott volna…

– Van nevelőnője? – kérdezte Ellen puhatolózva. Vagy felvigyázó. Kezdett kialakulni benne egy kép a lányról, mint átmenet a szűz és a Minótaurosz között, kiláncolva egy oszlophoz, ahová néha egy darab véres húst dobnak.

– Azok a nevelőnők – sóhajtott fel Sprague. – A legtöbb hasznavehetetlen. Megkeseredett vénlányok, akik lelkesednek a könyvekért. Ha a herceg elfogadja őt, akkor már az ő problémája lesz, nem az enyém. De tudnia kell énekelni, megértette? Nagyon fontos az éneklés.

Ellen csak remélni tudta, hogy a lány nem lesz olyan botfülű, mint a bátyja. Hallotta a férfi hangjában az egyhangúságot, hiányzott a beszédjéből a ritmus. Ez nem jó előjel volt.

– Fog énekelni.

– Jó. – Sprague megrántott egy zsinórt, amely félig a falikárpit mögé volt rejtve. Az érkező cselédre rámordult. – Te. Bridget. Vidd Miss Danielst a szobájába, utána pedig Miss Maybelle-hez.

És ennyi volt. Egy szóval sem kérdezte Ellent.

Szerencsére mindenre felkészült. A neve, az életrajza, mennyi ideig volt Van Duyviléknél. Semmi sem állt volna meg egy alaposabb vizsgálódásnál, de abban reménykedett, hogy kiállja a próbát. A providence-i bérelt szobájában a kis tükör előtt sokszor elpróbálta, olyan gyakran elmondta, hogy már nem dadogott a neveknél, és nem nézett félre, amikor hazudott.

Mindez feleslegesnek bizonyult. John Sprague csak azzal törődött, hogy a testvérét tanítsa meg énekelni.

Ellen elszántan hajtogatta magának, hogy képes erre, miközben a cselédlányt követte a lépcsőn. Tudta, hogy a kóristalányokat inkább a lábuk formája és nem a tiszta hallásuk alapján választják ki. Nem számít, hogy Maybelle Sprague mennyire közönséges, mennyire durva; betanítja neki annyira a dalokat, hogy elnyerje velük a herceg tetszését, Ellen pedig kedvező ajánlást kaphat.

Ellen Daniels. Őszintén kimondva, a jelentéktelen Ellen.

Azon töprengett, hogy vajon a személyzettel vagy a családdal étkezik-e majd együtt, és a házban ki dönt ilyesmiről. Azt nem gondolta, hogy Mr. Sprague. Nem olyannak nézett ki, mintha törődne mások étkezésével.

És ott volt Mrs. Sprague. Hildie sokat mesélt róla. De Mrs. Sprague éppen Svájcban volt gyógyvizes kúrán. Mrs. Sprague bizonyára állandóan svájci gyógyvizes kúrákon lehetett. Ahogy Ellen felmérte, a házban csak Mr. Sprague és testvére, Maybelle tartózkodott.

A szolgálólány nem a felsőbb szintekre vezette, ahogy Ellen feltételezte, hanem a galérián lévő egyik szobába, ahol a családi hálószobák is voltak.

– Biztos benne? – kérdezte Ellen, mert már elképzelt egy kis tetőtéri szobát spártai módon berendezve egy ággyal és egy mosdótállal, ahol magára tudja zárni az ajtót, és összegömbölyödve fekszik szinte észrevétlenül a nagy ház egyik szögletében.

A szoba nem volt nagy, de elegánsan nézett ki a világos faburkolattal és az ágyon lévő kék bársonytakaróval. Ki lehetett látni a kertekre, amelyek a ház mögül a sziklaperemig értek, ahol veszélyes ösvény kanyargott le a vízhez.

– Ez nem lehet az enyém.

– Mr. Sprague utasítása. – A szolgáló letette Ellen táskáját, amely elég szegényesnek nézett ki az Axminster-szőnyegen. – Kipakoljak?

– Nem, nem. – Nem volt benne semmi, ami elárulhatná. Legalábbis nem gondolta. Ellen mégis védte a táskáját. – Köszönöm.

A szolgáló nem vonta meg a vállát. Elég jól betaníthatták. De úgy nézett, mintha megvonta volna. Ellen nem előkelő vendég volt. Nem adott volna borravalót vagy valami használt ruhát. Vagyis nem érte meg törődni vele.

– Miss Maybelle arra lesz – mondta a szolgáló, és nem hagyott Ellennek időt, hogy levegye a kalapját, vagy megmossa az arcát, hanem kinyitott a falban egy ajtót.

A másik oldalon virágos álomkép fogadta. Mintha a világ összes rózsakertje be lett volna zsúfolva. Rózsák a falakon, rózsák a szőnyegen. A nagy aranyozott ágy egy pódiumon állt, amelyet több rétegben rózsaszínű selyem borított. Watteau pásztorábrándjai borították a falakat; meztelen Cupidók nyilaztak a mennyezet sarkaiból. A negédesség egyáltalán nem illett a ház többi részének végtelen formalitásához. Olyan fényűző volt, amely a tavaszt, a napfényt és egy fiatal lány álmodozását jelenti. Az egyik sarokban egy beugró volt, és úgy látszott, Maybelle ott tölti az idejét, mert könyvek tornyosultak, papírlapok lógtak ki egy szekreterből, papucs hevert a padlón.

A kereveten pedig jelentős fodorkollekció látszott. Több rétegben rózsaszín fodrok, amely alól rózsaszín papucs lógott ki. Annyira sok fodor volt, hogy Ellennek eltartott pár pillanatig, mire rájött, hogy egy nő van alattuk, aki fekve olvas, kezében egy almával.

– Itt van az énektanár – jelentette be a szolgáló.

Alsószoknya suhogása hallatszott, és a kereveten heverő nő felállt, leejtette az almát, utánakapott és megfogta. Nem nő volt, hanem egy vörös képű ideges lány, akinek kibomlott a rózsaszín masnija, és a haja az arcára hullott.

– Helló! Maga biztosan Miss… Miss…

– Daniels – mondta Ellen, és kényelmetlenül érezte magát.

A lány összerezzent.

– Miss Daniels! Igen, ez az. Annyira sajnálom, hogy nem emlékeztem rá. Pedig leírtam.

– Nem számít – mondta Ellen lassan. Nem elkényeztetett, ahogy elképzelte. Maybelle Sprague fiatalabbnak nézett ki tizenhét évesnél, mint egy iskolás lány, egyik lábáról a másikra állt, a kezét a háta mögé rejtette, mintha nem akarná, hogy az alma szem előtt legyen.

– Akkor ennyi? – kérdezte a szolgáló. Ellen nem sok nagy házban járt, de nem hitte, hogy máshol a szolgálók ilyen hangon beszélnek a munkaadójukkal.

Maybelle-nek nem voltak ilyen gondolatai.

– Igen, köszönöm, Meg.

Meg, nem pedig Bridget. Ellen elnyomott egy grimaszt. Nem lepődött volna meg, ha Mr. Sprague minden szolgálót Bridgetnek nevez. Ha tudta volna, hogy őt Eileennek hívják, nem pedig Ellennek, akkor őt is Bridgetnek szólítaná.

Maybelle visszafordult Ellenhez csípőre tett kézzel.

– Drágám, üdvözölnöm kellene a Sprague Hallban. – Komolysággal próbálta a felnőttet játszani, mint amikor egy kislány felveszi az anyja ruháját. – Kényelmesen elhelyezkedett?

– Igen. – Ellen ragadt a portól, amikor végigment az úton; a blúza rátapadt az izzadságtól; a torka kiszáradt a szomjúságtól, de nem panaszkodott volna Maybelle-nek, aki aggódva nézte, mert nagyon a kedvében akart járni. – Tudom, hogy szomszédok leszünk.

– Szomszédok… ja, a szobára gondol! Igen. Remélem, hogy nem nagyon bánja. Nem igazi szoba. Gardróbnak használták, de van elég hely a ruháimnak… Ez John ötlete volt. Azt gondolta, jó lenne, ha volna mellettem egy másik nő. Lysette – Mrs. Sprague, a sógornőm – Svájcban kezelteti magát. Vagy Badenben? Olyan helyen, ahol sok víz van. Úgy értem, hogy különleges vizek. És amikor meghalt az anyám, akkor még csecsemő voltam, így…

Zavartan elhallgatott.

– Szép szoba – állapította meg Ellen, mert nem akart tovább bizalmaskodni. – Úgy tudom, hogy én tanítom majd énekelni.

– Igen! A testvérem… tulajdonképpen nem is a testvérem, hanem a mostohatestvérem. Apám feleségül vette az ő anyját, amikor én kétéves voltam, John pedig tizennégy. Akkor Coloradóban voltunk, és az apám… – Maybelle elhallgatott, a drága ruháját gyűrögette. – Már csak ketten vagyunk. John az egyetlen családtagom.

– Nekem nincs is családom – mondta Ellen, de nem gondolta végig. Talán volt valami abban, ahogy Maybelle nézett rá; néma könyörgés látszott az arcán. Ellent fájdalmasan emlékeztette a kishúgára. Clodagh csak hatéves volt, amikor meghalt, egy rongybabát szorongatva. Clodagh szeretett volna mindenkit boldoggá tenni.

Maybelle arca felderült.

– Tényleg? Akkor tudja, milyen érzés egyedül lenni, mennyire fáj valakinek az elveszítése…

Istenem, az fáj. Annyira fáj.

Ellen merev arccal felállt, képtelen volt válaszolni. Clodagh és Niamh és Saiorise és Aislynn. És a mama. Ahogy fekszik, vékony, fehér keze az ágytakarón. Nem gondolt rájuk, nem is akart rájuk gondolni azokban az években, amikor az apjáról gondoskodott, aki leszidta, amikor ő az elviselhetőnél kicsit rosszabb állapotban ment haza, és próbált nem sokat gondolni arra, hogy miket művelt, próbált minél kevesebbet hallani és látni, amikor később a Hiberniában a túléléséért küzdött, hogy megőrizze a helyét és az emberi méltóságát. Belül hideg volt, halott, és mindig rettegett.

Mindig egyedül volt, még tömegben is.

Maybelle lehajtotta a fejét, Ellen hallgatását szemrehányásnak vélte.

– Nem panaszkodhatok. Nagyon szerencsés vagyok, hogy John gondoskodik rólam, legalábbis mindig ezt mondja nekem.

Ellen biztos volt benne, hogy a férfi ezt csinálja.

Neki van pénze. A gyereknek. John csak kezeli. Magához kezeli, ha érted, mire gondolok. Hildie csavargatta a csuklóján a karkötőt, mogorván nézte, ahogy a kövek csillognak a gázlámpák fényében. Legalább valamit kiszedtem belőle, miközben voltak jó fogások.

Ellen akkor nem figyelt rá. Nem is jutott eszébe. De Maybelle társaságában emlékezett a szavakra, amelyek új jelentőséget kaptak.

És mitől? Ellen elnyomta az emlékeket, Clodagh befont szőke haját. Maybelle Sprague-nek nem volt köze Clodagh-hoz vagy bármihez; külön világban éltek. Nem érzett késztetést, hogy sajnáljon egy örökösnőt, akinek a cukormázas ruhája többe került, mint amennyit Ellen egy év alatt meg tudott keresni. A Sprague-ek családi kapcsolatai sem érdekelték, amíg fizetnek neki.

– Szerencsés, hogy van egy bátyja, aki gondoskodik magáról. – Ellen csak ennyit mondott.

Maybelle felsóhajtott. Ellennek fura érzése volt, mert bár egyforma magasak voltak Maybelle-lel, olyan volt, mintha lenézett volna rá. Talán azért, mert lehajtotta a fejét, mielőtt beszélni kezdett volna, mintha bocsánatot kérne, hogy hangokat ad ki.

– Remélem, tényleg remélem, hogy nem fogja egyedül érezni magát.

– Nagyon kedves, Miss Sprague – mondta Ellen halkan. Túlságosan kedves. Barátkozna Ellennel, ha ő hagyná. Nem tudta, hogy volna-e elég ereje bárkihez is. Ahhoz is alig volt ereje, hogy megőrizze a tartását.

– Maybelle. – A lány felnézett Ellenre a nagy kék szemével. – Kérem, szólítson Maybelle-nek.

– Maybelle. – Ellen szorítást érzett a mellkasában, zavarodottságot és szomorúságot. A lány túlságosan ártatlan volt, hogy egyedül hagyja. Ellen is ilyen volt valamikor. Régebben. Amikor még élt az anyja, mielőtt az apja egyre mélyebbre süllyedt volna olyan társaságokba, amelyek csak fájdalmat okoztak. – Úgy tudom, hogy két hét gyakorlás után kell szerepelnie.

Maybelle lesütötte a szemét.

– Igen. A herceg előtt.

Ellen csodálkozva nézte.

– Nagy megtiszteltetés egy hercegnek énekelni.

– Tudom. – A lány nem úgy nézett ki, mint aki megtiszteltetésnek érzi, inkább rémültnek hatott. Ellen arra gondolt, ha John Sprague ennyire erőlteti, akkor nyilvánvaló, hogy mit akar tőle; egy ártatlan iskolás lány hódítson meg egy nagyvilági arisztokratát.

Ellen gyorsan megszólalt: – Nehéz munka vár ránk, de biztos vagyok benne, hogy nagyszerűen megoldja. Nagyon szép hangon beszél.

– Valóban? – Maybelle olyan reménykedve nézett rá, hogy Ellenre megint kellemetlen érzés tört rá.

– Igen – állította Ellen határozottan. – A beszédhangból mindig meg lehet állapítani. Ha odavezet a zeneszobához, el is kezdhetjük.

Ellen már nagyon le akarta venni a kalapját, megmosni az arcát, körülnézni az új lakóhelyén, alkalmazkodni a környezethez, de Maybelle-nek szüksége volt rá, akkor is, ha csak röviden skáláznak, és ígéretet tesz neki. Ellen elhatározta, hogy Maybelle énekelni fog a hercegnek – talán nem úgy, mint a svéd pacsirta, de elég jól ahhoz, hogy inkább dicséretben részesüljön, mint bírálatban. Nem is a referencia miatt, amit majd megkap Mr. Sprague-től, hanem Maybelle kedvéért.

Ellen kiegyenesedett, próbált nem tudomást venni róla, hogy verejtéktől nedves a gallérja és piszkos a ruhája. – Énekeljen valamit, amit tud – dal, skálázás vagy bármi lehet –, és meglátjuk, honnan kell elindulnunk.

– Köszönöm! – mondta Maybelle lelkesen. – Megteszek mindent, ígérem. Csak abban reménykedem, hogy nem okozok csalódást… jaj!

A szekrény ajtaja kicsapódott, valaki kiugrott, és hisztérikusan nevetett.

– Megvagy, megvagy, megvagy!

– Dudley! – Maybelle kiejtette a kezéből az almát.

A fiú – mert egy köpcös kisfiú volt rövidnadrágban és hosszú zokniban – felkapta az almát, és nagyot harapott belőle. – Látnod kellett volna az arcodat! Úgy tátogtál, mint egy hal. Halfejű, halfejű, Maybelle, a halfejű!

Maybelle ajka remegett, és komoly erőfeszítést tett, hogy uralkodjon magán.

– Miss Daniels, ő az unokaöcsém, Dudley.

– Dudley úr – mondta a fiú, és szemtelenül végigmérte Ellent. – Valamikor majd azt fogod tenni, amit parancsolok.

Odadobta az almát Ellennek, aki nevetve kapta el, aztán a fiú eltűnt a hall irányába, a cipője kopogott a márványpadlón.

– Remélem… nem zavarta Dudley – mondta Maybelle bizonytalanul. – Nem úgy értette, amit mondott, hiszen még kicsi.

Nem annyira kicsi. És Ellen biztos volt benne, hogy a fiú igenis úgy értette. De ez sem az ő baja, mert csak nyáron marad. Annyi időre, hogy Maybelle fel tudja szedni a hercegét. És Ellen hirtelen megnyugodott, mert biztos volt benne, hogy a lány megkapja a herceget.

Minden más jobb volna, mint Sprauge-ék.

– Jöjjön – mondta Ellen színlelt vidámsággal, és a karját nyújtotta a tanítványának. – Kezdjük el, rendben? Nagyon sok mindent kell tennünk nagyon rövid idő alatt.