Borítószöveg

„A neves emlékezetkutató meggyőzően magyarázza el, hogy a felejtés nemcsak normális, de kifejezetten előnyös a számunkra.” – Walter Isaacson, A kódfejtő és a Leonardo da Vinci című bestsellerek szerzője

Ha valami nem rögtön jut az eszünkbe, hajlamosak vagyunk kétségbeesni. Hiszen feledékenységünk annak a jele, hogy nem jó a memóriánk – legalábbis ez az általános vélekedés, és sokáig a tudomány is így tartotta. Csakhogy úgy tűnik, ennek épp az ellenkezője az igaz, érvel Scott A. Small kiváló emlékezetkutató, aki állítja: a felejtésre, a feledékenységre gondolkodásunk, kreativitásunk megőrzéséhez igenis szükségünk van. Könyvében nemcsak azt írja le közérthetően és érdekfeszítően, hogy mi a különbség a normális és a kóros feledékenység között, és hogyan működik az agyunk, a memóriánk, hanem az Alzheimer-kór kutatásának legfrissebb eredményeivel is megismertet bennünket.

„Kognitív képességeink kibontakoztatásához elengedhetetlen az emlékezés és a felejtés egészséges egyensúlya: csak így tehetünk szert a kellő rugalmasságra, amivel alkalmazkodhatunk az örökké változó környezethez. A felejtés érzelmi jóllétünknek is előfeltétele: általa szabadulhatunk meg a nehezteléstől, a neurotikus félelmektől és a fájdalmas, gyötrő élményektől.”

Scott A. Small a Columbia Egyetem neurológus és pszichiáter professzora, az ottani Alzheimer-kór Kutatóközpont igazgatója. Szűkebb szakterülete az öregedés, a demencia és az Alzheimer-kór. 2020-ban többekkel együtt megalapította a Retromer Therapeutics nevű biotechnológiai vállalatot, amely az Alzheimer-kór terápiás lehetőségeinek, gyógyszerének fejlesztésével foglalkozik.

Scott A. Small

FELEJTÉS

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Scott A. Small: Forgetting. The Benefits of Not Remembering
Crown, New York, 2021

Fordította Hegedűs Péter

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Nagy István Miklós

A mottóként szereplő Montaigne-esszérészletet Csordás Gábor fordításában idézzük.

Copyright © 2021 by Scott Small

Hungarian translation © 2022 Hegedűs Péter

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Az illusztrációkat Nicoletta Barolini/Columbia Egyetem készítette

Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978-963-355-861-4

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Torma Lászlóné és Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Michelle Smallnak,

örök emlékezetül

Alexis Englandnek,

egy egész élet emlékeiért

Így amikor e fogyatékosságomra [a feledékenységre] panaszkodom, megfeddenek és hitetlenkednek. Nem látnak különbséget emlékezet és értelem között. (…) Tévednek azonban, mert a tapasztalat szerint, éppen ellenkezőleg, a kitűnő emlékezőtehetséggel rendelkezők inkább hajlamosak ostoba vélekedésekkel egyetérteni.

Azt sem ok nélkül mondják, hogy ne bonyolódjon hazugságba az, aki nem bízhatik az emlékezőtehetségében.

Michel Eyquem de Montaigne: Esszék (1572)

Előszó

Valóban nemcsak minden erdő minden fájának minden levelére emlékezett, hanem ezeknek minden képére is, ahányszor csak észlelte vagy elképzelte őket. (…) De azért, azt hiszem, nem volt erős oldala a gondolkodás. A gondolkodás azt jelenti, hogy eltekintünk eltérésektől, általánosítunk, elvonatkoztatunk.

Jorge Luis Borges: Funes, az emlékező{1}

Mivel szakterületem az emlékezet, az emberek folyton-folyvást arról panaszkodnak nekem, hogy mennyi mindent elfelejtenek. És nem csupán a pácienseim, akik jellemzően kóros feledékenységhez vezető betegségekben szenvednek, és megalapozott aggodalmuknak adnak hangot, hanem jóformán mindenki más is! Olyanok, akik túlnyomó többségükben a normális felejtés miatt siránkoznak, amely veleszületett és egyénről egyénre változó tulajdonságunk, akár a testmagasság vagy egyéb sajátságaink. Persze távol álljon tőlem, hogy zokszót ejtsek e panaszáradat miatt. Hiszen engem is frusztrál a feledékenységem, ráadásul az orvosi hivatás gyakorlóinak kiváltsága, hogy együttérző tanáccsal szolgáljanak. Ezzel együtt szilárd meggyőződésem, hogy azért ébredt fel érdeklődésem az emberi emlékezet kutatása iránt – meghatározva tudományos irányultságomat, egyetemi tanulmányaimat és szakmai pályafutásomat –, mert olyan az eszem, akár a szita. De hát ki ne szeretné, hogy jobb legyen a memóriája? Kiváló teljesítményt nyújthatnánk a vizsgákon; az elolvasott könyvek és megtekintett filmek minden egyes szavára vagy képkockájára emlékeznénk; a tudományos eszmecserékben mindenkit meggyőznénk, hiszen csak úgy ontanánk magunkból az adatokat, és persze a szíveket is megnyernénk temérdek mulatságos anekdotánkkal és versidézetünkkel.

A bevett tudományos álláspont mindig is az volt, hogy a felejtés memóriarendszerünk bakija, de legalábbis bosszantó kellemetlenség. Ennek megfelelően a kutatók elsősorban azt igyekeztek kideríteni, hogyan képezi, tárolja és keresi vissza agyunk az emlékeket; miként készíti el, dolgozza fel és katalogizálja memóriánk a pillanatfelvételeit. Noha egyes tudósok ösztönösen megsejtették, hogy a felejtés előnyökkel is járhat, az emlékek megfakulását – akár a pincében felejtett dohos, régi fotóknál – rendszerint a képrögzítő eszköz működési zavarának vagy a felvétel gyatra minőségének tulajdonítjuk. Tanulmányaim és szakmai pályafutásom során tehát az az irányadó szemléletmód befolyásolt, miszerint memóriánk javítása az egyedül üdvözítő cél, míg a felejtés a mumus, ami ellen foggal-körömmel harcolnunk kell.

Több mint harmincöt esztendeje tevékenykedem az emlékezetkutatás területén. A New York Egyetem kísérleti pszichológia szakának végzőseként első publikációmat és a szakdolgozatomat is abból a témából írtam, hogy miként torzíthatják el az érzelmek látásmódunkat és emlékezetünket. Utóbb a Columbia Egyetem Orvostudományi Karának PhD-hallgatójaként Eric Kandel memóriakutató laboratóriumában dolgoztam – e jeles tudós nyerte el 2000-ben az orvostudományi-élettani Nobel-díjat azzal kapcsolatos felfedezéseiért, hogy miként működik különböző kísérleti állatfajok emlékezete az idegsejtek szintjén. Amióta pedig Richard Mayneux, a kiemelkedő Alzheimer-szakértő és genetikus társkutatójaként részt vettem egy posztdoktori programban a Columbián, mely az Alzheimer-kórra és az emlékezet hanyatlásának egyéb formáira irányult, a saját laboromban bíbelődöm az Alzheimer-kór és a többi időskori memóriazavarral járó betegség okainak és esetleges gyógymódjainak kutatásával.

Bár ahogy mondani szokták, öreg kutya nem tanul új trükköket, mi, emberek szerencsére ki tudjuk verni a fejünkből a régieket, mivel mint kiderült, szerény személyem – az emlékezet területének megannyi másik kutatójával és klinikai szakemberével egyetemben – súlyos tévedésben leledzett a felejtéssel kapcsolatban. A neurobiológia, a pszichológia, az orvostudomány és a számítógép-tudomány közelmúltbeli kutatási eredményei{2} valóságos pálfordulást eredményeztek felfogásunkban. Immár tisztában vagyunk vele, hogy a felejtés nem pusztán normális folyamat, hanem egyenesen jótékony hatással bír kognitív és kreatív képességeinkre, érzelmi jóllétünkre, sőt a társadalmi egészségre is.

Ezt a könyvet több száz kóros feledékenységben szenvedő páciensemnek ajánlom, akiken pályafutásom során megkíséreltem segíteni, s akiknek a memóriazavarait rendszerint neurodegeneratív betegségek okozták, bár sok esetben egyszerűen az öregedés idézte elő. Jóllehet orvostudományi szemszögből sokszor erősen vitatott, hogy mit tekintünk „kórosnak”, a normális és a patológiás felejtés között a legkönnyebben úgy tehetünk különbséget, hogy utóbbit az emlékezet tényleges hanyatlásaként definiáljuk, ami hátrányosan befolyásolja az egyén ama képességét, hogy megállja a helyét információkkal zsúfolt világunkban. Igazán éles kontraszt a normális felejtés és a kóros feledékenység között akkor észlelhető, ha utóbbi gyötrelmes következményeit az egyes pácienseken figyeljük meg. Ha az ember végignézi, milyen szenvedéssel jár az Alzheimer-kór, többé eszébe sem jut, hogy a valóságosnál szebb színben próbálja meg feltüntetni az emlékezetvesztést – például bizonygassa, hogy a feledékenységnek is megvannak a maga előnyei, s ahogyan minden rosszban, ebben is van valami jó. Persze olykor ez is elképzelhető. Ám olyan orvosként, aki igyekszik minél több együttérzéssel közeledni a pácienseihez, és nap mint nap tanúja a kóros feledékenység okozta gyötrelmeknek, jómagam képtelen vagyok osztani ezt az álláspontot. Mindenesetre ez a könyv nem erről szól, hanem a normális felejtésről.

A korábban feltett kérdést – Ki ne szeretné, hogy jobb legyen a memóriája? – nyilvánvalóan költői kérdésnek szántam. De vajon mi a helyzet a fotografikus memóriával, mely képes örökre elraktározni minden egyes információt, akár egy számítógép merevlemeze, hogy az elme pillanatfelvételei soha ne fakuljanak meg az emlékezet fényképalbumában? A legtöbben eljátszottunk már a gondolattal, hogy ilyen csodás kognitív képességek birtokába jutunk, ám gyanítom, hogy sokunk a velük járó potenciális terheket is felismerte. Noha az idegtudomány történetében hébe-hóba felbukkannak ilyen esetleírások, a valóban fotografikus – avagy eidetikus – memória igazából ritka, mint a fehér holló. Akadnak olyan egyének, akik veleszületett memóriájuk tekintetében a normális eloszlás felső szélsőértékeit képviselik, ahogyan kivételesen magas emberek is élnek a világon. Bizonyos területek szakértői olyan rendkívüli mértékben fejlesztették az emlékezőtehetségüket, hogy az már-már természetfelettinek tűnik: a sakknagymesterek temérdek sakkjátszma állását képesek fejben tartani, a koncertzongoristák kottaoldalak ezreit tudják felidézni, a hivatásos teniszezők pedig a végtagok legapróbb mozdulatait is elraktározzák emlékezetükbe. Ott vannak azután az úgynevezett mnemonisták, avagy fejszámolóművészek, akik mesterségük kognitív trükkjeire és némi természet adta képességre támaszkodva rengeteg gyakorlás révén bizonyos területeken – önéletrajzi adatok, nevek vagy események felidézése, számtani műveletek végzése – rendkívüli mértékűre fejlesztik a memóriájukat. Ám amikor ezeket az embereket tudományosan megvizsgálják,{3} egykettőre kiderül, hogy minden tárgykörre kiterjedő, valódi fotografikus memóriával egyikük sem rendelkezik. Mindegyikük elméje kisebb-nagyobb mértékben felejt.

Vagyis a fotografikus memória valójában csupán kitaláció, afféle szuperhősképesség. S hogy kívánatos-e? Míg a tudomány nem zárkózott fel a képzelet világához, erre a kérdésre írók és költők adták meg a választ. A legszemléletesebb példa Jorge Luis Borges Funes, az emlékező{4} című elbeszélése, mely a szerző Fikciók című antológiájában látott napvilágot.{5} Miután a történet főhőse, Funes elveszti az eszméletét, mert leveti hátáról a ló, az agya valósággal megtáltosodik, és többé a legapróbb emléket sem feledi el. Egyetlen szemvillanás alatt képes emlékezetébe vésni vagy felidézni az égvilágon bármit. A legtöbb olvasó sárgul az irigységtől, amikor a történet elején értesül róla, hogy újonnan szerzett emberfeletti kognitív képességei révén Funes erőfeszítés nélkül idéz hosszú szakaszokat bármely nemrégiben elolvasott könyvből, és tanul meg tökéletesen idegen nyelveket (akár latinul is!) néhány nap leforgása alatt. Ám amint kezdjük átlátni, micsoda zűrzavar uralkodott el a főhős pszichéjében, irigységünk együttérzésbe vált. Egy ízben, amikor Funest egy pohár borral kínálják az egyik szomszéd pincéjéből, elméje csaknem belefullad az emlékek özönébe. A bor oly temérdek képzettársítást idézett fel benne, s mindegyiket részletekbe menő aprólékossággal – maga előtt látta „egy szőlőlugas minden szárát és fürtjét és gyümölcsét”, melyből a bort sajtolták –, hogy ez a kísérteties emlékezőtehetség magát Funest is szorongással tölti el. Folyton-folyvást kósza, mélabús emlékképek zaklatják a szerencsétlen, szenvedő főhőst. Valahányszor kérdést intéznek hozzá a múlt egy eseményével, teszem azt, egy kedves gyermekkori délután emlékével kapcsolatban, elméjét elárasztják az adott nap jelentéktelen részletei – az égen átúszó felhők alakja, a hőmérséklet pillanatról pillanatra észlelt ingadozása, végtagjai mozgásának kifinomult koreográfiája. Egykettőre ráébredünk, hogy a tökéletes emlékezőtehetség valóságos lidércnyomás lehet.

A Funes, az emlékező című novellában különösen figyelemreméltó, hogy milyen pontosan előrevetíti napjaink idegtudósainak kutatásait, melyek azt vizsgálják, mennyire befolyásolhatja hátrányosan gondolkodási folyamatainkat a legnagyobb felbontású kijelzőknél is élesebb képeket készítő és raktározó emberi elme. A szerző több bekezdést szentel a Funes fotografikus memóriája által előidézett legfőbb kognitív fogyatékosságnak, képtelenségének arra, hogy általános fogalmakat alkosson – vagyis hogy meglássa a fától az erdőt. „Nemcsak azt értette meg nehezen, hogy a kutya általános megjelölés annyi eltérő, különböző méretű és különböző alakú egyedet foglal magában; az is zavarta, hogy a három óra tizennégy perckor (oldalnézetből) látott kutyának ugyanaz a neve, mint a negyed négykor (elölnézetből) látott kutyának. Tulajdon arca a tükörben, tulajdon keze is minduntalan meglepte.” A fotografikus emlékezet terhe olyan súllyal nyomasztotta az ifjú Funest, hogy életének hátralévő részét kénytelen volt önkéntes visszavonultságban tölteni, síri csendben egy elsötétített szobában.

Csak az elmúlt évtizedben kezdett alakot ölteni az az új tudományterület, mely megmagyarázza, miért van szükségünk az emlékezéssel kéz a kézben járó felejtésre, hogy a reánk ruházott kognitív képességek teljében élhessünk szakadatlanul változó világunkban, mely gyakran bizony ijesztő és gyötrelmekkel teli. A „felejtés jogát” először 2014-ben iktatta rendeletbe az Európai Unió Bírósága, amikor bebizonyosodott, hogy bizonyos terhelő személyes adatok huzamosabb ideig tartó megőrzése – ez esetben az interneten – káros hatással lehet az egyén további életére. Hasonló szellemben kijelenthetjük, hogy saját agyunknak is joga van felejteni.

Mint e könyvből kitűnik, kognitív képességeink kibontakoztatásához elengedhetetlen az emlékezés és a felejtés egészséges egyensúlya: csak így tehetünk szert a kellő rugalmasságra, amivel alkalmazkodhatunk az örökké változó környezethez; csak így alkothatunk elvont fogalmakat az elraktározott információk bábeli zűrzavarából, és láthatjuk meg a fán túl az erdőt. A felejtés érzelmi jóllétünknek is előfeltétele: általa szabadulhatunk meg a nehezteléstől, a neurotikus félelmektől és a fájdalmas, gyötrő élményektől. A túlságosan éles emlékezet vagy a feledés képtelensége a szenvedés béklyóiba veri az embert. A felejtés nélkülözhetetlen a társadalom egészségének megőrzéséhez és az egyén kreativitásához, hiszen tehermentesíti az elmét, hogy az korszakalkotó felismerésekig és újszerű képzettársításokig juthasson el. Nélküle alkotó képzeletünk nem szárnyalhatna szabadon, hanem örökké emlékezetünk pányváján vergődne.

Ha az előzőekben feltett szónoki kérdést egy kissé átalakítanánk – Ki szeretne fotografikus memóriát olyan elmével, mely sosem felejt? –, e könyv végére érve az olvasó reményeim szerint maga is belátja, hogy a helyénvaló válasz ez: „Az égvilágon senki!”

ELSŐ FEJEZET
Emlékezni, feledni

„Olyan volt az elmém, mint egy acélcsapda!” – jelentette ki Karl, aznapi első páciensem a Columbia Egyetem Memóriazavar-kezelő Központjában. A megannyi hasonlat közül, melyeket az emlékezetre használni hallottam, számomra ez az acélcsapda az egyik legkevésbé elfogadható – részint esztétikai okokból (a csapda karmai közé zárt véres mancs képe egyszerűen viszolyogtató), ám főként a tudománytalansága miatt. Még a legkiemelkedőbb emlékezőtehetségű egyének memóriája sem acélos; inkább rugalmas, képlékeny és töredékes. A csapdahasonlat ráadásul technikai értelemben sem helytálló, hiszen azt sugallja, hogy emlékeink egyetlen szempillantás alatt formálódnak meg, ahogyan a csapdafogak összezárulnak.

Karl bűnügyi védőügyvédként dolgozott Manhattanben, és aznap is tárgyalásra kiöltözve jelent meg a rendelőmben. A központunk az Alzheimer-kór és a hozzá kapcsolódó rendellenességek kezelésének szakintézményeként tett szert hírnévre, és temérdek páciens keresi fel a világ legkülönbözőbb tájairól. Karl mégis kiemelkedett a betegeink sorából, és korántsem csupán remekbe szabott háromrészes öltönye miatt. Amikor pontosan a megbeszélt időben megérkeztem egysaroknyira működő kutatólaboratóriumunkból, újdonsült betegem már fel-alá járkált, és azt fontolgatta, hogy kiviharzik a rendelőből; olyan hiperkinetikus izgalmat mutatott, ami kevéssé jellemző pácienseinkre. Mint utóbb kiderült, Karl angol irodalom szakra járt a Yale Egyetemen, és miután eleinte megpróbált lehengerelni a felsőbbrendű kognitív képességeiről és tárgyalótermi bravúrjairól szóló fellengzős szólamaival, csakhamar feloldódott, és őszintén elkezdte felsorolni a tüneteit, s megfogalmazni abbeli félelmeit, mi lehet ezeknek az oka, illetve milyen hatást gyakorolhatnak ezek aktív ügyvédi pályafutására.

Az ideggyógyászok első parancsolata, hogy lelkiismeretesen figyeljenek, amikor páciensük beszámol a tüneteiről és a kórtörténetéről. Ezek a vallomások ugyanis értékes információkkal szolgálnak, melyek közelebb visznek elsődleges célunk eléréséhez, „a lézió lokalizálásához”. A neurológusok rendszerint a többi szakorvosnál is megszállottabban igyekeznek lokalizálni a problémát, mielőtt még a mibenlétét vizsgálni kezdenék. A kargyengeséget például előidézhetik izom- vagy idegbántalmak, de éppúgy a gerinc vagy az agy különböző területeinek megbetegedései is, és az emberi idegrendszer térképének minden pontján más-más betegség jelentkezhet. A szakmabeliek zöme készséggel elismeri, hogy örömét leli ezeknek az anatómiai rejtvényeknek a megfejtésében, ami egyszerre követeli meg az idegrendszer hálózatának és csomópontjai működésének beható ismeretét, meg persze a kellő szakértelmet, hogy a hálózat tüzetes vizsgálatával rátaláljunk a probléma forrására. Tehát a hivatásunk örömeitől függetlenül a lézió (sérülés, károsodás) lokalizálása – vagyis a baj gyökerének feltárása – kritikus fontossággal bír a helyes diagnózis felállításában.

A memória funkciózavarainak anatómiai forrását persze fáradságosabb felderíteni, mint egy kar rendellenes működéséét, de az alapelv ugyanaz. Abban a pillanatban, hogy a páciens belép az ajtón, a memóriazavarok specialistái megkezdik a kóros feledékenységet okozó bántalom lokalizálását. Már a kötetlen bemutatkozási szakaszban megkíséreljük felmérni az illető kognitív funkcióit, hogy képet kapjunk róla, hogyan működhetett a memóriahálózata egészséges „alapállapotában” – vagyis a kognitív tünetek jelentkezése előtt. (És itt óva intem olvasómat egy foglalkozási ártalomtól: mi, idegorvosok ösztönösen elvégezzük ezeket a funkcionális „szövettani vizsgálatokat” még akkor is, ha csupán társaságban csevegünk valakivel. Amikor végighallgatjuk, hogyan ad elő valaki egy sztorit – vagyis hogy mennyire színesek a részletek, milyen gazdag a szókincs, és mennyire igényes a nyelvi megformálás –, óhatatlanul is színkóddal látjuk el az adomázó egyes agyterületeit a kognitív funkciók szintje szerint.) Ezek a bevallottan elmosódott agyi kognitívfunkció-térképek hasznos kiindulópontot jelenthetnek ahhoz, hogy hozzáfogjunk feltárni az egyes páciensek főbb kognitív panaszainak anatómiai forrását. Az első vizit végére megpróbálunk véleményt formálni arról, hogy hol „fészkel” a memóriazavar. A következő klinikai vizsgálatok – többek között a vérvizsgálat, a képalkotó vizsgálatok, például az MR, illetve a neuropszichológiai állapotfelmérés – végül vagy megerősítik, vagy segítenek korrigálni az eredeti vélekedést.

Karl mindig eminens tanuló volt, memóriája még jó emlékezőtehetségükkel kérkedő diáktársai között is kivételesnek számított; ezt bizonyítja többek között, hogy Long Island-i középiskolásként tüneményes gyorsasággal jegyzett meg baseballstatisztikákat, első egyetemi éveiben csak úgy fújta a feladott verseket, a New York Egyetem Jogi Karának hallgatójaként pedig villámsebesen emlékezetébe véste a legnyakatekertebb paragrafusokat is. Páratlan emlékezőképessége, mely a kollégái körében közmondásosnak számított, szakmai pályafutása során igen hasznosnak bizonyult. Elég volt egyszer találkoznia valakivel – legyen az nyári gyakornok, jogi asszisztens vagy történetesen ügyfél –, hogy soha többé ne feledje el az arcát és a nevét. Ám utóbb éppen ezen a téren jelentkezett legfőbb klinikai panasza: a kliensek neve egyszerűen kihullott az emlékezetéből. Nemrégiben, alig pár hónappal azután, hogy megismerkedett egy fontos új ügyféllel, összefutott a hölggyel egy nyüzsgő manhattani utcán, és valósággal sokkolta, hogy képtelen előkotorni memóriájából a nevét. Legtöbbünk számára pusztán kínos kis közjáték lett volna, hogy nem jut eszünkbe a név, ám Karl úgy érezte, ez akár derékba is törheti a karrierjét.

Páciensem történetét hallgatva alaposan meghánytam-vetettem magamban elsődleges klinikai panaszát, és kezdett meglehetősen világos kép kirajzolódni bennem arról, hogy agyának mely részein lehet e kóros feledékenység forrása. Igazság szerint erőteljes gyanúm támadt, hogy a baj valószínűleg két terület egyikén lokalizálható, és e sejtésemet próbáltam azután igazolni a neurológiai kivizsgálással, egy kezdetleges memóriateszttel, melyet a rendelőmben végeztem el, és további vizsgálatokkal, melyekre a találkozó végén kerítettem sort. Ám hogy a gyanúmat megindokolhassam – és utóbb jobban megvilágíthassam a felejtés mechanizmusát –, úgy vélem, hasznos lenne röviden áttekintenem, hogyan működik az emlékezet, így válik ugyanis igazán érthetővé a klinikai véleményalkotásom és értékelésem, illetve Karl végső diagnózisa.

Az emlékezetre használt számos hasonlat közül talán a komputeranalógia a legmegfelelőbb. Valójában több ez puszta metaforánál: a személyi számítógép működése kiválóan szemlélteti, hogyan „menti el”, tárolja és keresi vissza agyunk az emlékeket. És ez korántsem véletlen egybeesés, hiszen a komputertechnológiában és a memória működése során ugyanazt a három problémát kell megoldanunk, miközben megtanuljuk kezelni a roppant információmennyiséget: nevezetesen, hogy hol tároljuk az adatokat vagy emlékeket; hogyan menthetjük el őket a kívánt tárhelyre; s miként nyithatjuk meg és kereshetjük vissza adatállományainkat kívánságunk szerint. Az emlékezés színpadán agyunkban három anatómiai struktúrának jut főszerep. A fejtetőtől hátrébb található az az összetett képlet, amit az egyszerűség kedvéért csak poszterior területnek fogok nevezni; itt tárolódik legdédelgetettebb emlékeink zöme. A temporális kéreg mélyén rejlik a hippokampusz nevű struktúra, mely képessé tesz minket arra, hogy megfelelően „elmentsük” ezeket az emlékképeket. A prefrontális kéreg egyik része pedig, mely közvetlenül a homlokunk mögött helyezkedik el, általánosságban az a terület, mely segít megnyitnunk és előhívnunk emlékeinket. Valahányszor elmentünk egy dokumentumot a számítógépünk merevlemezére, vagy megnyitunk egy korábban elraktározott fájlt, a komputerünk memóriájával pontosan úgy járunk el, ahogyan azt az agyunk teszi a saját emlékezetünkkel.

Amiként a számítógépünk információtároló egysége a „bit” (vagyis a 0 és az 1 bináris számjegyek), úgy az emlékraktározás alapegysége agyunkban az idegsejt, azaz a neuron. Ám nem a neuron egésze, ugyanis az „emlékbitek” az idegsejtjeink végződésein rejlenek. Ha szemügyre veszünk egy neuront, láthatjuk, hogy javarészt ágszerű nyúlványok, úgynevezett dendritek alkotják. A külső dendritek legcsúcsán apró kitüremkedések százai találhatók, melyeket dendrittüskéknek nevezünk. Ezek a parányi, ám annál fontosabb tüskécskék – melyek egy ágas-bogas fa gallyain serkenő levelekhez hasonlíthatók – teszik lehetővé, hogy idegsejtjeink összekapcsolódjanak, és információkat adjanak át egymásnak a szinapszisnak nevezett érintkezési ponton. Minél nagyobbak a dendrittüskék, annál erősebb a szinaptikus összeköttetés, és ekként annál tisztább a „kommunikáció”. Bár a neuron már ránézésre is könnyen megkülönböztethető testünk többi sejtjétől – teszem azt az ovális májsejtektől vagy a szögletes szívsejtektől –, igazán jellegzetessé mégis az összeköttetést biztosító szinapszis, az információátadó idegsejtek közötti híd teszi. Ha egy-egy szerv funkcióját a lehető legegyszerűbben akarnánk meghatározni egyetlen megkülönböztető sajátságuk, illetve tevékenységük alapján – tehát a májsejtek méregtelenítenek, a szívsejtek szivattyúznak –, akkor agyműködésünknek egészen használható definíciója volna, hogy „az agysejtek szinaptikus összeköttetéseket teremtenek”.

Mivel a dendrittüskék mérete az őket érő hatásoknak megfelelően folyamatosan változik, a szinaptikus kapcsolatokat inkább képlékenynek, semmint acélosan merevnek mondhatjuk. Ha egyidejűleg és elég erőteljesen stimulálunk egy idegsejtet és a szomszédját, a tüskéik növekedni kezdenek. Amennyiben kellően nagyszámú dendrittüske indul ily módon burjánzásnak, a neuronok közötti összeköttetés felerősödik – pontosan ez történik az új emlékek kialakulásakor. Az idegsejtek e kapcsolódási hajlandóságáról született neurológusberkekben az alábbi tréfás szólás: „Közös kisülésnek kapcsolat a vége.” Amikor viszont a neuront eltérő ingerek érik, úgyhogy többé nincs szinkronban a szomszédjával, a tüskék ismét „lekókadhatnak” – és bizony ez megy végbe a felejtés során. Idegsejtjeink nyúlványainak végén összezsugorodnak a dendrittüskék, és velük együtt megfogyatkoznak emlékeink információbitjei is.

Dendrittüskéink mérete és alakja olyan alapvető jelentőségű agyfunkciónk szempontjából, hogy mindegyikük egész sor molekuláris „eszközt” tartalmaz, melyek kizárólagos feladata elősegíteni fejlődésük kifinomult folyamatát. Agyunk összes idegsejtje rendelkezik ilyen tüskenövekedést segítő eszközökkel, ám az egyszerűség kedvéért a memóriát szolgáló idegsejtekben találhatókat „az emlékezés eszköztárának” fogom nevezni. A dendrittüskék növesztése energiaigényes folyamat, ráadásul az idegsejteknek tüskerügyeik kibontása során felettébb körültekintően kell eljárniuk. Ha a növekedés túl szertelenül menne végbe, a neuronokat úgy elborítanák a tüskék, akár a kaktuszokat, és információközlésük statikus zörejek sorává vagy valami még rosszabbá válna. A tüskék túlburjánzása elviselhetetlenül felerősítené a neuronok kommunikációjának hangerejét, ami a sivítás és végeérhetetlen sikoltozás idegi megfelelője volna. Az emlékezés eszköztára eme kényes egyensúly megtartása érdekében energiatakarékos hatékonysággal, gondosan bekalibrált arányokban növeli a dendrittüskéket.

Persze Karlnak az a képessége, hogy ügyfele arcát és nevét összekapcsolja egymással, korántsem csupán két neuronon múlott. Hiszen az emlék eredendően akkor vésődött be, amikor a hölgy arcát kódoló milliónyi idegsejt felerősítette kapcsolatát milliónyi társával, melyek a nevet kódolták. Az emlékezés lényege, hogy különböző ingereket társítsunk egymással. Mindnyájan fel tudunk idézni olyan összetett emlékeket, melyekben több érzékszervi elem kapcsolódott egybe. Karl tanulási folyamata, melynek során az új ügyfél nevét az arcához társította, az asszociatív memória iskolapéldájának tekinthető; nem véletlen, hogy az arc-név társítás az idegtudósok kedvelt kiindulópontjává vált laboratóriumi munkájuk során. Ez a kapcsolat látszólag csupán két egyszerű alkotóelem között jön létre, ám az ismerős arcok és gyakorta hallott nevek forgatagában az asszociációnak két külön érzékszervi modalitás között kell hidat képeznie, melyeket agyunk más-más területei dolgoznak fel.

Ráadásul míg lelki szemeink előtt egy arc osztatlan egészként jelenik meg, ennek az egységes élménynek a megtapasztalásához agyunknak először számos alkotóeleméből – vagyis az egyes arcvonások alakjából és ezek térbeli elrendezéséből – rekonstruálnia kell a szóban forgó arcot. Amikor pedig egy nevet hallunk, agyunk egy másik területének hasonlóképpen rekonstruálnia kell az érthető egészet az egyedi hangzóelemekből. Következésképpen a hétköznapokban oly gyakran használt, látszólag automatikus és megtévesztően egyszerű arc-név társítás a maga teljes összetettségében igénybe veszi asszociatív memóriánkat.

Szerencsére az arc-név társítással viszonylag könnyű eljátszadozni a laborban. Elég előkészítenünk egy pakli arcképes kártyát és egy névsort tartalmazó hangfelvételt, majd különböző kombinációkban, sorrendben és időtartamban alkalmazni ezeket az ingereket, s máris felderíthetjük az asszociatív emlékek kialakulásának egyes szakaszait. Az arc-név kapcsolás vizsgálata annak a kísérleti megfelelőjévé vált, mintha pillangókat tűznénk gombostűre, hiszen ennek a révén egy viharosan dinamikus folyamatot merevítünk ki, hogy közelről, tüzetesen és a maga teljes összetettségében vehessük szemügyre ide-oda rebbenő emlékezetünket. E célból számos laboratórium – az enyémet is beleértve – olyan kísérleti eljárásokat dolgozott ki, melyek keretében MR-készülékek alkalmazásával hatékonyan feltérképezhetik az agytevékenységet, miközben az alanyok arcokat nézegetnek, illetve neveket hallanak egyenként vagy párokban, és az egyik tétel segítségével igyekeznek felidézni a másikat. Tehát Karl fő panaszát kísérleti úton is megfigyelhettük és kivizsgálhattuk.

E kutatások alapján látatlanban meg tudtam mondani, mi játszódott le Karl látókérgében – mely az agy hátsó részén helyezkedik el –, amikor megismerkedett új kliensével. Az agy először minden összetett érzékleti tárgyat alkotóelemeire bont, hogy azután a kéreg megfelelő területei újból összeállítsák a teljes egészet. Ez a rekonstrukciós folyamat egyfajta küllő-központ (hub-and-spoke) sémát követ, ahhoz hasonlót, amikor a nagy légitársaságok regionális csomópontokat alakítanak ki, melyek utóbb egyetlen központban futnak össze. A vizuális információk feldolgozásáért felelős látókéreg a regionális csomópontok megfelelőiből indul ki, melyek alapvető vizuális elemek, színek és formák alapján rekonstruálják az egyedi arcvonásokat. Az információk ezekből az alacsonyabb szintű csomópontokból továbbáramlanak a magasabb szintek, majd pedig a végső központi feldolgozóegység felé, amely összeállítja a teljes képet – Karl esetében az ügyfele arcát.

Amikor azután Karl meghallotta a kliense nevét, hallókérge az eddigiekkel párhuzamosan elvégezte a hallottak elemenkénti rekonstrukcióját, mígnem a hölgy neve hiánytalan teljességgel megjelent e kéreg egy központi területén.

MR képalkotó berendezés segítségével pontosan meghatározhatjuk azoknak a szinteknek az anatómiai koordinátáit, melyeken Karl a kliense nevét és arcát rekonstruálja. Ha megkérném idegsebész kollégáimat, hogy helyezzenek egy-egy elektródát valamennyi területre, az alacsonyabb szintű csomópontok stimulálása önmagában nem idézné fel Karlban az arc látványát vagy a nevet. Csakis akkor tapasztalná meg újra, hogy látja ügyfele arcát és hallja a nevét, ha a legmagasabb szintű központok idegsejtjeit ingerelnénk elektronikusan.

Ezek a csomópontok a poszterior területen, az emlékek végleges raktározásának helyén tömörülnek. S minthogy szoros közelségben vannak, neuronjaik szinaptikus kapcsolatban állnak egymással. Amikor elég erős, szinkronizált ingerek érik őket, az adott idegsejtek memória-eszköztárai megnyílnak, és az eszközök működésbe lépnek. Mihelyt pedig a dendrittüske-növekedés folyamata végbement, az arc- és a névraktározó csomópontok összeköttetésbe kerülnek egymással. Karl esetében ez annyit jelentett, hogy amint legközelebb összefutott kliensével, a név megjegyzéséért felelős neuronjai aktiválódtak, és neki egyszeriben beugrott, hogyan kell szólítania a hölgyet – korábban legalábbis, amikor páciensem kognitív képességei teljében volt, így zajlott a dolog.

Amennyiben Karl látó- vagy hallókérgében bárhol léziók alakultak volna ki, névmemóriája valószínűleg meggyengül. Az alacsonyabb szintű csomópontokban fellépő sztrók (agyi érkatasztrófa), vagy az ezeken a területeken kialakuló daganat például meggátolhatja az információáramlást a magasabb szintű központok felé, és ekként megfoszthatja a beteget az arcok és nevek megfelelő rekonstrukciójának képességétől. Ám egy ilyesfajta gát nem pusztán azt akadályozná meg, hogy az érzékszervi ingerek eljussanak a magasabb szintű központokba, hanem úgynevezett kérgi vakságot vagy süketséget idézne elő. Egyes ritka neurodegeneratív betegségek a középszintű csomópontok rendellenes működéséhez, sőt elhalásához vezethetnek, ami hasonlóképpen lehetetlenné teszi a beteg számára az arcok és nevek rekonstrukcióját, és az észleletek szétzilálódását idézi elő. Elvétve még olyan esetek is előfordulnak, amikor a legmagasabb szintű központi feldolgozóegységben lokalizálhatók körülírt léziók. Amennyiben az említett bántalmak az arcfelismerésért felelős központot érintik, a páciens aligha lesz képes beazonosítani az embereket – sőt nem csupán az ismerősei mellett megy el az utcán, de általában sem lesz képes felismerni az arcokat. Ezt a rendellenességet nevezzük prozopagnóziának. (Erről az elképesztő agyi funkciózavarról többet is megtudhatunk mindmáig fájón hiányolt, egykori kollégám, a ragyogó neurológus Oliver Sacks remekművéből.){6}

Karl neurológiai kivizsgálása azonban szinte kizárta a látó- és hallókéreg lézióit. Mivel teljes bizonyosságot akartam szerezni, MR-vizsgálatra is elküldtem a páciensemet, ám villámdiagnózisom alapján ideje volt tovább kutakodnom, hogy kiderítsem, milyen egyéb anatómiai okai lehetnek Karl feledékenységének. Megkértem tehát, hogy taglalja bővebben a tüneteit, mire Karl újra elmesélte azt a bizonyos epizódot, amikor néhány hónappal a megismerkedésük után a nyüzsgő manhattani utcán összefutott új kliensével. A hölgy neve végül nagy nehezen az eszébe jutott, magyarázta, de hosszabb idő múlva és több fejtörés árán, mint korábban, amikor a nevek – vagy épp a baseballstatisztikák, versek és paragrafusok – minden erőfeszítés nélkül egyszerűen „beugrottak” neki. Ebből pedig megtudtam, hogy az arc- és névfelismerésért felelős központok közötti összeköttetés továbbra is fennáll Karl agyában, épp csak kevésbé hatékonyan működik, mint korábban.

Karl igen szemléletesen fogalmazott, amikor azt mondta, hogy az emlékek jellemzően „beugranak” neki. Emlékezetünk számos aspektusa tudat alatt működik – így vésődnek be például a tanult motoros készségek, melyeknek köszönhetően legépelhetem ezt a mondatot –, s agyunk minden esetben a szinaptikus plaszticitás vagy rugalmasság ugyanazon mechanizmusait használja az idegsejtek közötti összeköttetések megerősítésére. Ám azok az emlékek, melyeket képesek vagyunk tudatosan felidézni – vagyis az úgynevezett explicit  emlékek –, több magas szintű agyi központ közötti asszociációk révén jönnek létre. Amikor Karl megismerkedett a kliensével, nem pusztán egy arcot látott és egy nevet hallott. A jelenethez első találkozásuk helyszíne – az ügyvédi iroda – szolgált keretül a nap egy adott időszakában. A környezet részleteit egyéb érzékszervi ingerek is kiegészíthették, például a hölgy parfümjének illata. Az epizód valamennyi alkotóelemét Karl agykérgének más-más magas szintű központja rekonstruálta, s küldte tovább a poszterior emlékraktározó területre, hogy egyidejűleg megtapasztalva kölcsönösen felerősítsék az összeköttetéseket. Minél pontosabban vágnak egybe az alkotóelemek, annál élesebben ugrik be az ügyfélről őrzött emlék Karl elméjébe.

A minél mélyebb berögzülésért az agy egy külön struktúrája, a hippokampusz a felelős. A hippokampusz valójában páros szerv – két ívelt, hengerforma, kisujjnyi nagyságú képlet rejlik mélyen beágyazva a halántéklebenyünk alapja mentén. A 16. századi anatómusok gyakran a reneszánsz képzetvilágból merítettek, amikor elnevezték az újonnan felfedezett agyi struktúrákat, így hát a C betűt formázó hippokampuszt a tengeri csikóhalhoz hasonlították. E szoborszerűen elegáns ívelésű agyi képletet elnézve sokáig tűnődtek azon, hogy ugyan mi lehet a funkciója, ám ez egészen az 1950-es évekig titok maradt, amikor is egy 24 esztendős, kezelhetetlen epilepsziában szenvedő páciens rendkívül súlyos rohamainak megfékezésére tett kísérlet során az idegsebészek úgy döntöttek, hogy eltávolítják a beteg agyának bizonyos részeit, mindenekelőtt a két hippokampuszt. A műtétet követően a rohamok megszűntek ugyan, ám a páciens képtelen volt tudatos új emlékekre szert tenni. A beavatkozást megelőző néhány hónapnál korábbi időkről nagyjából érintetlenül megmaradtak a tudatos emlékei és megőrizte azt a képességét is, hogy tudat alatti emlékeket raktározzon el (például továbbra is képes volt elsajátítani olyan új feladatokat, melyek motoros készségeket igényeltek).

Amikor megismerkedett egy újabb orvossal, mindaddig zavartalanul el tudott társalogni vele, sőt nevén tudta szólítani, míg az illető a helyiségben tartózkodott. Vagyis szenzoros kérgének lokális rendszere normálisan működött. Ám amikor a doktornő néhány percre távozott a szobából, visszatérése után a páciens nemhogy a nevét nem tudta felidézni, de arról sem őrzött emlékeket, hogy az életben valaha is találkozott vele. A kóros felejtésnek ez a súlyos formája akkor is újra meg újra jelentkezett nála, amikor az őt hosszú évtizedek óta kezelő orvosa jött hozzá vizitelni. A páciens tehát elveszítette azt a képességét, hogy egy archoz nevet társítson, illetve összeköttetést teremtsen a kérgi központjai között. Egyetlen új összefüggésrendszer, esemény vagy helyszín sem ugrott be neki többé tudatos emlékként. A páciens a műtét után még több mint fél évszázadot élt, és látszólag semmiféle pszichés károsodást sem szenvedett rendkívül súlyos agyi funkciózavara miatt.

Mivel az illető már elhunyt, leírhatom a nevét: Henry Molaisonnak hívták. Valahányszor a szakirodalomban szó esik róla, továbbra is csak a monogramjával szoktak hivatkozni rá – márpedig az esetét még manapság, évtizedek múltán is sokszor előveszik. Noha a sebészeti beavatkozást az orvosok a legjobb szándékkal végezték el, H. M. kognitív megnyomorítása korántsem tartozik a szakma legdicsőségesebb pillanatai közé. Mindenesetre H. M. öröksége tovább él,{7} s mondhatni új korszakot nyitott általában a kognitív tudományban, konkrétan pedig az emlékezet kutatásában. Napjainkban, évtizedekkel és több ezer vizsgálattal később, ha nem is teljes, de immár világosabb képet tudunk alkotni arról, hogyan vesz részt a hippokampusz a tudatos új emlékek létrehozásában.

Mint kiderült, a fő agyi központok információinak összekapcsolása lassú és körülményes folyamat. Azoknak az idegsejteknek a dendrittüskéi, melyek a csomópontokat összekötik egymással, inger hatására burjánzásnak indulnak ugyan, ám ez a mechanizmus rendkívül kényes és instabil. Hiszen folyamatos ingerlés híján a tüskék hajlamosak ismét összezsugorodni. A fő központok idegsejtjei olyanok, akár a szétszórt elsős nebulók: őket tekintjük az emlékezet „gyenge diákjainak”. Ezt a szinaptikus figyelemhiányt a hippokampusz úgy képes legyőzni, hogy megértő, ám szigorú tanárként lép fel, aki türelmesen megtanítja a rakoncátlan új tüskéknek, hogyan nyugodhatnak le, a központoknak pedig azt, miképpen kapcsolódhatnak össze úgy, hogy tudatos emlékeket alakíthassanak ki. Mihelyt kellően megregulázta a főbb központokat, és a poszterior terület elraktározta a tudatos emléket, a tanárra – vagyis a hippokampuszra – többé nincs szükség; várhatja az újabb csintalan elsősöket.

A hippokampusz kérgi „tantervének” titkait két fontos felfedezés tárta fel. Az egyik megvilágította, hogy a hippokampusz közvetlen kommunikációs vonallal rendelkezik a kéreg valamennyi főbb csomópontjához – és ekként úgy működik, akár egy régi telefonközpont. Azok a fő agyi központok, melyek egy epizód alkotóelemeit – az érzéki észleleteket, a helyet és az időpontot – meghatározzák, a hippokampuszban „csöngenek ki”, miközben minden egyes központ a hippokampusz idegsejtjeinek más-más csoportját stimulálja. A második felfedezés lényege pedig az, hogy a hippokampusz neuronjai eltérő módon növesztik dendrittüskéiket, mint a kérgi központok idegsejtjei: a hippokampusz neuronjai eminens tanulók, és az együttes ingerlés hatására egykettőre új, teljesen stabil, érett tüskéket képeznek.

Amikor Karl megismerkedett az ügyfelével, azok a főbb agyi központok, melyek ezt a bevezető epizódot meghatározták – megjelenítve a hölgy arcát, nevét és az adott pillanat összes többi lényeges elemét –, egyidejűleg felcsörgették páciensem hippokampuszát, amelyben minden egyes központ az idegsejtek más-más csoportját stimulálta. Ha minden ilyen csoport egy-egy zongorabillentyű lenne, akkor azt mondhatnánk, hogy az új ügyféllel való megismerkedés egy számos emlékhangjegyből álló akkordot szólaltatott meg Karl hippokampuszában. Mivel ezeknek az agyi struktúráknak az idegsejtjei gyorsan alakítanak ki kapcsolatokat, egy-egy ilyen epizód után hippokampuszunk rövid ideig indirekt közvetítőként köti össze a főbb központokat. Mihelyt aztán sikerül elérnie, hogy a kapcsolatfelvételt kezdeményező valamennyi fő központ figyelme rá irányuljon, megkezdheti az oktatásukat, éspedig oly módon, hogy egyidejűleg stimulálja őket. Az egyes központok dendrittüskéi hetek alatt fokozatosan leküzdik a tanulással szembeni természetes ellenkezésüket, és maradandó formát öltenek. Ezen a ponton mondjuk, hogy a tudatos emlék hippokampuszfüggetlenné válik, ami remek dolog, hiszen a hippokampusz idegsejtjei éppoly gyorsan lebontják újdonsült tüskéiket, mint amilyen hamar kifejlesztik őket. Olybá tűnik, hogy miután a hippokampusz lerázza magáról a tanári teendők felelősségét, egyszerűen összetépi a tankönyvet, sőt még a naplóból is törli az érdemjegyeket.

Ez a magyarázata annak, hogy a régebbi emlékek felidézéséhez miért nem volt szüksége H. M.-nek a hippokampuszára: az agykérge érintetlen maradt, és a korábbi emlékei már mind kijárták a hippokampusz iskoláját. Ám amint az agyából eltávolították ezt a struktúrát, további tudatos emlékeket már képtelen volt megjegyezni. Szakmai terminológiával élve „anterográd amnézia” alakult ki nála. Egyben bizonyos mértékű „retrográd amnézia” (vagyis a régebbi emlékek felidézésének képtelensége) is jelentkezett olyan epizódok esetében, melyek a műtétjét megelőző néhány hónapban történtek. A retrográd amnézia fokozatos volt, nem bírt éles határral, vagyis a műtét előtti hetekben átélt epizódokra H. M. egyáltalán nem emlékezett, míg az elmúlt néhány hónap történéseit részben fel tudta idézni. A valódi retrográd amnézia akkor jelentkezik, amikor a korábban a poszterior területen raktározott emlékek károsodnak – tehát a fő agyi központokban tárolt információk törlődnek, vagy a központokat összekötő hidak összeomlanak. Ez a fajta teljes és súlyos emlékezetvesztés igen ritka jelenség a neurológiában, ám annál gyakrabban bukkan fel meglepő fordulatként a szappanoperákban.

Karl kóros feledékenységének egyik lehetséges okát tehát a hippokampuszban kellett keresnem. Ám ugyanígy gyanakodhattam páciensem agyának prefrontális területére is, mely segít hozzáférnünk az emlékeinkhez, és előhívnunk őket a poszterior terület tárhelyéről. A hippokampuszra a számítógép „mentés” gombjaként is tekinthetünk. Ha rákattintunk erre a parancsra, ahogyan én tettem az imént, a szóban forgó információkat a rövid távú memóriából a hosszú távúba – a komputer képernyőjéről a merevlemezre – helyezzük át. Alighanem mindnyájunkkal megesett már, hogy a számítógépünk lefagyott, mielőtt sikerült volna elmentenünk a képernyőn látható adatokat, így hát lehet némi sejtésünk arról, hogyan érezhette magát a bőrében H. M. a műtétje után. Amíg az orvosa a rendelőjében beszélgetett vele, H. M. emlékezett a doktornő nevére, és minden egyéb járulékos információra is, amit az adott epizód során szerzett. Ám mihelyt a figyelme elkalandozott – ami óhatatlanul bekövetkezett, valahányszor a doktornőnek akár csak néhány percre távoznia kellett a helyiségből –, a megszerzett információk elvesztek. A fókuszált figyelem a bekapcsolt állapotú számítógép-képernyő kognitív megfelelője. Mindaddig könnyűszerrel fel tudjuk idézni a szükséges információt, míg az azt tartalmazó fájl meg van nyitva – vagy amíg figyelmünket az adott epizódra összpontosítjuk. A figyelem elterelése ellenben – bármilyen rövid ideig tartson is – olyan, mintha kikapcsolnánk a számítógépet. Ha a folyamat első lépéseként nem mentjük el a szükséges információkat a hosszú távú memóriába, illetve valamilyen háttértárolóra – a hippokampusz lényegében pontosan ezt teszi –, akkor az adatok bizony örökre elvesznek.

A poszterior területtel ellentétben a prefrontális terület inkább személyi számítógépünk „megnyitás” gombjához hasonlítható. Ha rákattintunk a „megnyitásra”, végigböngészhetjük elmentett fájljainkat, kikereshetjük a megfelelőt, és megjeleníthetjük a komputer képernyőjén. A prefrontális kéreg hasonlóképpen pásztázza végig az emlékezetünket, és idézi fel szükség szerint a kérgi tárolóhelyen raktározott emlékeket.

A komputeranalógia tehát szemléletes, ám mint minden hasonlat, itt-ott szükségképpen sántít. Egy dokumentum elmentésétől eltérően az emlékek elraktározása a hippokampuszba heteket vesz igénybe, ami megmagyarázza, miért különböznek egymástól az emberek olyannyira ama képességük tekintetében, hogy tudatos új emlékeket memorizáljanak. Egyesek hippokampusza – és fiatalabb korában nyilvánvalóan Karl is közéjük tartozott – hatékonyabban működik, mint másoké. És jóllehet a képernyőn egyetlen fájlt sem tudunk megjeleníteni a „megnyitás” parancs nélkül – hiszen a számítógép magától nem képes visszakeresni a memóriájában –, azok a páciensek, akiknek bizonyos ritka betegségek vagy súlyos traumát okozó balesetek következtében alig vagy egyáltalán nem funkcionál a prefrontális területük, továbbra is képesek visszakeresni és felidézni a korábban eltárolt emlékeket. Épp csak lassabban és kisebb pontossággal.

Az iskolahasonlathoz visszatérve, ha a hippokampusz a tanár, akkor a prefrontális területet leginkább az iskola könyvtárosának nevezhetjük. Az emlékek előhívása olyan, mintha egy bizonyos könyvet akarnánk kikölcsönözni az iskola könyvtárából. Valószínűleg a könyvtáros nélkül is elboldogulunk, ám az ő segítségével bizonyára jócskán lerövidül a folyamat.

Mire Karl első látogatása a rendelőmben a végéhez közeledett, már gyanítottam, hogy feledékenységét két régió egyikének a működési zavara okozhatja: vagy a tanára, a hippokampusz teljesít az elvártnál gyatrábban, vagy a könyvtárosa, a prefrontális kéreg hanyagolja a munkáját. Elméletileg a kettő közül bármelyik terület csökkent működése az emlékezőtehetség hasonló gyengülését idézheti elő. Szerencsére volt a tarsolyomban néhány szakmai trükk, melyekkel Karl esetében kiszűrhettem a két régió közül a valódi bűnöst. Először is megkérdeztem tőle, vajon csak olyan ügyfelei nevét felejtette-e el, akikkel a közelmúltban találkozott, vagy azokét is, akikkel évekkel korábban ismerkedett meg. Amennyiben a prefrontális kéreg a ludas a feledékenységében, akkor a páciensnek a régi és az új emlékek felidézésével egyaránt meggyűlik a baja. Ha viszont a panasz az új ismerősök nevének felidézésére vonatkozik, akkor a hippokampuszra terelődik a gyanú.

Arról is faggattam Karlt, hogy bizonyos szavak felidézése nem okoz-e neki nehézséget. Mire fiatal felnőttkorba lépünk, anyanyelvünk szókincsének zöme elraktározódik az agykérgünkben. A legtöbben átéltük már azt a frusztráló érzést – egy mondat vagy sztori kellős közepén –, amikor a keresett szó ott van a nyelvünk hegyén, mégsem jut az eszünkbe, hogy aztán később váratlanul beugorjon. Amennyiben ezek a szóbeli rövidzárlatok egyre nagyobb gyakorisággal ismétlődnek, az idegorvosok a prefrontális kéregben vélik felfedezni a baj okát.

A térbeli feledékenységgel kapcsolatban is kikérdeztem Karlt. A hippokampusz ugyanis nem csupán az egyes epizódok érzékszervi észleleteit kapcsolja össze, hanem a térbeli alkotóelemeket is rendkívül hatékonyan köti hozzájuk – teszem azt, az iroda képét, melyben Karl megismerkedett a kliensével. Gyakran megkérdezem a pácienseimtől, nem szokták-e elfelejteni, hol parkolták le a kocsit, merre kell fordulniuk vezetés közben egy ismerős útvonalon, vagy éppen hová tették a lakáskulcsukat. Ha a bevásárlóközpontból kilépve pontosan tudjuk, merre keressük a kocsinkat, vagy reggel munkába indulva mindig tisztában vagyunk vele, melyik zsebünkbe raktuk a kulcsot, akkor a hippokampuszunkat illeti köszönet. Amikor viszont az idő múlásával az effajta térbeli emlékek felidézése egyre bajosabbá válik, a hippokampusz arra figyelmezteti az embert – vagy legalábbis az idegorvosát –, hogy változás következett be a működésében.

Karl mindenesetre kötötte az ebet a karóhoz: sohasem esett meg vele, hogy elfelejtette volna a régebbi ügyfelei nevét, s gazdag szókincsére büszke emberként azt is kategorikusan kijelentette, hogy sosem kell keresgélnie a szavakat. Annyit mindenesetre elismert, hogy hébe-hóba észleli magán a térbeli feledékenységet: példának okáért miután kijön a bevásárlóközpontból az unokájával, olykor nem biztos benne, hová parkolta le a kocsiját. Ezt a rövidzárlatot korábban mindig annak tulajdonította, hogy a pláza parkolója rendkívül nagy és forgalmas, ám visszatekintve rádöbbent, hogy 23 éves unokája minden esetben gond nélkül megtalálta az autót.

Az első vizsgálat végeztével meglehetősen biztos voltam abban, hogy sikerült lokalizálnom Karl kognitív problémáját. Páciensem hippokampusza egész addigi életében hangosan „kicsöngött”, lehetővé téve a főbb agykérgi központoknak, hogy gyorsan és hatékonyan raktározzák el az új emlékeket, s így Karl a legtöbb munkatársát lefőzhette az emlékezőtehetség terén.

– Remek – mondta, amikor megpróbáltam neki elmagyarázni a gondolatmenetemet. – Gratulálok, dr. Small, az anatómiai ismereteihez, de nem árulná el végre, hogy miért vagyok feledékeny?

Mire én a türelmét kértem, és megígértem neki, hogy következő találkozásunk alkalmával erre is sort kerítünk – miután elvégeztünk egy vizsgálatsorozatot.

A hippokampusz funkciócsökkenését egyes esetekben olyan nyilvánvaló strukturális léziók is előidézhetik, mint amilyen a sztrók vagy a daganat; netán valamilyen ritka hormonzavar vagy vitaminhiány is okozhatja. Ám az MR- és a vérvizsgálattal Karlnál ezeket a lehetőségeket kizártam. A hozzá hasonló esetekben a legfontosabb vizsgálat mindenesetre a standard neuropszichológiai kivizsgálás. A neuropszichológus szakemberek által végzett vizsgálat hasonló azokhoz a bosszantó IQ-tesztekhez, melyeket életünk során a legtöbbünkkel kitöltetnek: papíralapú vagy számítógépes tesztek egész soráról van szó, melyek célja, hogy képet adjanak az agy kognitív régióinak működéséről. „Kognitív régiók” alatt értek minden olyan területet, mely az emlékezéshez kapcsolódik, de persze azokat is, amelyek a nyelvi és a matematikai készségekért, az elvont gondolkodás vagy a tárgyak térbeli manipulálásának képességéért felelősek. Az évtizedek során ezeket a teszteket szabványosították, és a legkülönbözőbb életkorú, iskolázottságú és etnikai hátterű páciensekkel töltették ki, nőkkel és férfiakkal egyaránt. E vizsgálat révén olyan közel juthatunk a kognitív képességek objektív felméréséhez, amennyire csak lehetséges – tesztjeink hasonló szerepet játszanak, mint az EKG a kardiológián. Karl esetében megerősítették, hogy a prefrontális kérge teljesen ép, a hippokampusza viszont kissé alulműködik. Mivel a teszteket már temérdek páciens kitöltötte, köztük Karl korcsoportjának hasonló iskolázottságú tagjai is, a neuropszichológus hozzávetőleg meg tudta becsülni, hogyan működhetett ifjabb éveiben páciensem hippokampusza. Az aktuális hippokampuszfunkciója nem volt ugyan gyengébb más hetvenesekénél, ám egyértelműen elmaradt a saját demográfiai csoportjának fiatalabb tagjaira jellemzőtől. Karlnál tehát az emlékezőtehetség életkorral összefüggő hippokampuszalapú hanyatlását mutathattuk ki.

A hetvenes éveit taposó embernél két oka lehet annak, hogy a hippokampusz memóriafunkciója fokozatosan romlik: az Alzheimer-kór megjelenése vagy az egyszerű öregedés. Az Alzheimer-kór az első stádiumban a hippokampuszt támadja meg, s kezdetben enyhe nehézségeket okoz a tudatos új emlékek kialakítása során. Idővel azután a betegség végigsöpör a kérgi területeken, nevezetesen a halántéki, a fali és a frontális agykérgen, s nyomában általánosabb és súlyosabb kognitív rendellenességek támadnak, melyek a demencia meghatározó jellegzetességei. Ám a hippokampusz funkcionális épségét az öregedéssel együtt járó normális elhasználódás és hanyatlás is kikezdheti – ez gyakorlatilag az öregszeműség (preszbiópia) agyi megfelelője, vagyis a látásromlásé, ami életkorunk előrehaladtával mindnyájunkat utolér.

Egyelőre nincsenek pontos vizsgálataink, melyekkel megbízhatóan különbséget tehetnénk az Alzheimer-kór korai szakaszai és a normál öregedés között, ám ez a helyzet hamarosan változni fog. A kutatók azoknak az újonnan kifejlesztett gerincvelőfolyadék-vizsgálatoknak a tökéletesítésén munkálkodnak, melyek alkalmasak az Alzheimerre jellemző agyi szövettani elváltozások – az amiloid plakkoknak nevezett, agyban lerakódó fehérjecsomók és a neurofibrilláris kötegek – meglétének kimutatására. E diagnosztikai eljárás megbízhatóságát még vizsgálják, mindenesetre már kezd meghonosodni a klinikai gyakorlatban.

Egy másik megközelítésmód, melynek segítségével különbséget tehetünk a hippokampusz korai Alzheimer-kór, illetve normál öregedés által kiváltott működési zavara között, egy egyszerű tényen alapul, amire az elmúlt száz esztendő folyamán derült fény, mióta a neuropatológusok elkezdték olyan anyagokkal megfesteni az agy szöveteit, melyek az egyes idegsejteket is láthatóvá teszik. A modernebb eljárásokkal végleg sikerült tisztázni, hogy a hippokampusz több különféle neurontípusból épül fel, melyek elkülönült, ám egymással összeköttetésben álló régiókba tömörülnek. Tehát a hippokampusz nem egyszerűen egy agyi képlet,{8} inkább egyfajta agyi hálózat, melynek egyes régiói a hálózat csomópontjaiként működnek. A hippokampusz ezen régiói parányi, alig néhány négyzetmilliméteres átmérőjű neuronszigetecskék – ami annyit jelent, hogy ha élő páciensekben szemügyre akarjuk venni őket, a milliméteresnél erősebb felbontású képalkotó berendezéseket kell használnunk. Az én laborom egyik legismertebb újítása, hogy nagyobb felbontásúra optimalizáljuk az MR-készülékeinket, kifejezetten azzal a céllal, hogy kiszűrhessük a hippokampusz egyes régióinak működési zavarait. Eljárásunk segítségével arra a megállapításra jutottunk, hogy jóllehet a kezdeti stádiumú Alzheimer és az öregedés egyaránt rontja a hippokampusz működését, hátrányos hatásukat különböző régiókban fejtik ki. Ezeket a képalkotó vizsgálatokat jelenleg értékeljük ki több száz olyan páciens esetében, akiknek állapotát hosszú éveken át nyomon követtük, hiszen ez az egyetlen módja annak, hogy kiderítsük, mekkora pontossággal képesek különbséget tenni az Alzheimer kezdeti fázisai és a normál öregedési folyamat között. Hamarosan már többet fogunk tudni.

Ám Karl nem várhatott. Az orvosnak még egyértelmű tények hiányában is kötelessége a lehető legpontosabb diagnózist felállítani. Páciensem következő látogatásakor már az összes vizsgálati eredménye a kezemben volt, és őszintén megvitattam vele mindkét lehetőséget, s elmondtam, hogy azon a ponton miért inkább az emlékezőtehetség normál öregedéssel összefüggő hanyatlására gyanakszom az Alzheimer-kór helyett. Kifejtettem Karlnak, milyen nehéz egyértelmű klinikai diagnózist felállítani, és beszéltem neki a folyamatban lévő kutatásokról. Ekkor előbújt belőle a védőügyvéd. Keresztkérdések pergőtüzét zúdította rám, míg töviről hegyire meg nem tudakolta, hogyan jutottam el végkövetkeztetésemig, majd szembesített ismereteim korlátaival. „Micsoda tulajdonképpen az emlékezet? – tudakolta. – Hogyan keletkeznek az emlékek? És mi ebben az egészben a hippokampusz szerepe?”

Akár talmudikusnak nevezzük az efféle szócsatát (ezt a vitastílust még a jesivákban figyeltem meg Izraelben töltött ifjúságom idején), akár szókratészinek, vagyis a természettudományos eszmecsere alapstílusának, a lényeg az, hogy rendszerint cseppet sem bánom, ha belerángatnak. Igazság szerint élvezem az ilyen szellemi csörtéket, különösen, ha elmésen és intellektuális tisztességgel vívják őket. Sokat segített, hogy Karl fanyar humorral fűszerezte rám zúdított kérdésözönét. Amikor például beszámoltam neki H. M. esetéről, felvonta a szemöldökét, és kajánul érdeklődött, vajon az illető idegsebészt soha nem perelték-e be, amiért előre megfontolt szándékkal megfosztotta páciensét az emlékezőtehetségétől.

Bár a bizonytalanságom érthető módon frusztrálta, Karl megkönnyebbülve hallotta, hogy szerintem nincs Alzheimer-kórja. A következő kérdése természetesen az volt, hogy miként kezelhető a kognitív öregedés okozta memóriazavar. Mármost ez a kérdés tágabb értelemben az orvosbiológia szakterületének valamennyi képviselőjéhez szól, éspedig abban a formában, hogy vajon szükséges-e erőforrásokat fektetnünk egy olyan állapot kezelésébe, mely az öregedés folyamatának részeként, természetes módon jelentkezik. Nem kellene-e inkább – folytathatjuk az okfejtést – kizárólag az Alzheimer-kórra összpontosítanunk a figyelmünket, ami egyrészt valódi betegség, másrészt sokkalta nagyobb pusztítást végez?

Amikor 1999-ben egy interjú során hangot adtam ebbéli kétségeimnek, igencsak magamra haragítottam a gyógyszeripar képviselőit. Miután megjelentek első tanulmányaim a kognitív öregedésről, felkértek, hogy szerepeljek a CNN egyik műsorában. A beszélgetés során kicsúszott a számon a provokatív kérdés: Vajon érdemes-e kifejlesztenünk „az elme Viagráját”? – utóbb az interjú maga is ezt a címet kapta. Mindenesetre a rá következő két évtizedben kitartóan kutattam a kognitív öregedés neurobiológiai hátterét – és ami talán még fontosabb, temérdek alkalommal szembesültem személyes és társadalmi következményeivel –, s így talán kellő tájékozottsággal felelhetek erre a kérdésre.

2009-ben felkértek, hogy vegyek részt egy szimpózium megrendezésében, melynek témája a kognitív öregedés volt, s amelyen többek között az orvosi etika szakértői, valamint az Egyesült Államok Élelmiszer- és Gyógyszerügyi Hatóságának (FDA) képviselői jelentek meg. E tanácskozáson és a későbbi fórumokon az a konszenzus alakult ki, hogy igenis megalapozottak és indokoltak azok a beavatkozások, melyek az emlékezőtehetség normális, öregedéssel járó hanyatlását hivatottak kezelni, hiszen általuk jelentősen javíthatunk az emberek életének minőségén – márpedig az élet manapság kognitív szempontból összetettebb és megerőltetőbb, mint valaha. Ahogyan helyénvaló és indokolt szemüveggel vagy akár műtéti beavatkozással korrigálni az öregszeműséget, orvosetikai szemszögből éppoly helyes megkísérelni lelassítani a kognitív öregedés folyamatát.

Én magam is ezen az állásponton vagyok, de továbbra is meggyőződésem, hogy az életmódszintű beavatkozások – úgymint szokásaink vagy étrendünk megváltoztatása – alkalmasabbak a kognitív öregedés kezelésére, mint a gyógyszeripari készítmények. A kognitív öregedés mindnyájunk közös sorsa, és ahogy az emberek élettartama világszerte növekszik, lassan valósággal bolygószintű járvánnyá fajul. Ha sikerül rálelnünk a kellőképpen hatékony életmódbeli beavatkozásokra, ezek mindenki számára egyformán hozzáférhetőek lesznek – nem úgy, mint a gyógyszerek. Ráadásul az agy biológiájára is kíméletesebben hatnak, mint a gyógyszerek, és így jobban illenek a kognitív öregedés kevésbé alattomos kórélettani folyamataihoz.

Napjainkban több laboratórium vizsgálja – az enyémet is beleértve – a testmozgás és az étrendi változtatások hatását a kognitív öregedésre,{9} míg más kutatók a szellemi torna terápiás előnyeit igyekeznek igazolni. Ám noha okkal remélhetjük, hogy az étrendi változtatások és a kognitív gyakorlatok is hatékonynak bizonyulnak a kognitív öregedés megfékezésében, jelen pillanatban kizárólag a testmozgás teljesíti a klinikai ajánlás alátámasztásához szükséges minimális kívánalomszintet, úgyhogy magam is ezt javasoltam Karlnak. Mivel úgy éreztem, azt várja tőlem, hogy valamilyen orvosságot írjak fel neki, lélekben már felkészültem arra, hogy rögvest újabb tüzetes kikérdezésnek vet alá, amit ez esetben cseppet sem vettem volna zokon; elvégre a testmozgás nem csodaszer, ami visszafordítja a kognitív öregedést. Karl azonban láthatólag annyira megkönnyebbült, hogy nem Alzheimerre gyanakszom nála, netán olyan nagyra értékelte, hogy őszintén beismertem orvosi tudásom korlátait, hogy visszanyelte feltörőben lévő kérdéseit. „Remek – jelentette ki kényszerű beletörődéssel. – A nejem el lesz ragadtatva. Úgyis évek óta sopánkodik a súlyfeleslegem miatt.”

Egyben javasoltam neki, hogy rendszeresen járjon el hozzám klinikai felülvizsgálatokra. Pontos diagnosztikai vizsgálatok és egyértelmű bizonyosság híján a diagnózis alátámasztásának vagy megcáfolásának legeredményesebb módja a kognitív képességek és a klinikai állapot hosszú távú alakulásának nyomon követése. Karl úgy határozott, hogy több olyan klinikai kutatás alanyának is jelentkezik, melyeket a Memóriazavar-kezelő Központ folyamatosan végez. Az első egy megfigyeléses vizsgálat volt, melyet a Nemzeti Egészségügyi Intézet (NIH) finanszírozott, s amelynek keretében neuropszichológiai tesztekkel és MR-vizsgálatokkal huzamos időn át figyelemmel követték a páciensek állapotának változását. A második egy boncolásos vizsgálat a páciens elhunyta után, mely – mint Karlnak is elmagyaráztam – az egyetlen módja annak, hogy valaha is teljes bizonyossággal megismerhessük a valódi diagnózisát; járulékos előnye, hogy a post mortem agyszövet kutatási célokra hihetetlenül értékes. Karl rögtön lecsapott a lehetőségre, és lelkesen jelentette ki, hogy agyát odaajándékozza „a tudomány üdvéért”! Tette mindezt a rá jellemző hangnemben, melyben több stiláris réteg rakódott egymásra, s amelyet mindinkább kezdtem kiismerni: a virtuskodást irónia színezte, csaknem elfedve a mélyben munkáló aggodalmakat, melyek ez esetben a gyermekei és unokái sorsa miatt gyötörték. Karl attól félt, hogy ha a boncolás mégis Alzheimer-kórt állapít meg nála, a genetikai következmények a leszármazottait is érinthetik.

Páciensem félévente jelentkezett a rendelőmben. Mindig kifogástalan választékossággal öltözött, mindig fel-alá járkált a váróban – és én mindig szívből örültem, hogy láthatom. Sorra kifaggatott az összes memóriaerősítő szerről és módszerről, amelyekről olvasott, az étrend-kiegészítőktől a meditáción keresztül a jógáig, és nemritkán újságcikk-kivágatokat is elém tett bizonyítékul. Én pedig nyitottan – és szakterületünk tudatlanságát ismerve kellő szerénységgel – igyekeztem elbírálni felvetéseit, sőt gyakran az eredeti publikációkat is letöltöttem és elolvastam, amelyekből az adott szerek és módszerek kognitív hatékonyságával kapcsolatos állításokat merítették. Némelyek hitelesebbnek tűntek, mások kevésbé, ám egyikük sem érte el a szabályszerű klinikai ajánláshoz szükséges kívánalom szintjét. Ha valamiről biztosan tudtam, hogy ártani nem árthat, javasoltam Karlnak, hogy tegyen egy próbát, és számoljon be nekem is, hogyan vált be az adott szer vagy módszer. Egyik terápia sem működött, bár Karl meglepő – vagy talán nem is olyan meglepő – módon megkedvelte a meditációt, és kitartóan csinálta. Kétévente klinikai felülvizsgálatot végeztem nála egészen tizenegy esztendővel később bekövetkezett haláláig, amit szív- és keringési megbetegedés okozott. Ami a kognitív képességeit illeti, a hippokampusz működési rendellenessége – ami a memóriazavart okozta – valamicskét rosszabbodott ugyan, ám nem terjedt tovább más agyterületekre, sosem vezetett a kognitív képességek súlyosabb meggyengüléséhez vagy demenciához; így végül igazolást nyert a normális, nem kóros kognitív öregedés diagnózisa.

Perdöntő bizonyítékkal persze a boncolásnak kellett szolgálnia. Mihelyt elvégezték, két különböző lifttel kalandoztam le a kórházunk ablaktalan mélyföldszintjén működő kórbonctanra, hogy a neuropatológusunkkal együtt szemügyre vegyem Karl agyának metszeteit. Ekkor már csaknem harminc esztendeje tanulmányoztam az emberi agyat, kedves páciensem agyát pedig tizenegy éve. Ám bármilyen tudományos elfogulatlanságot próbál is az ember magára erőltetni, semmi sem enyhítheti a borzongó megilletődést, ami egy elhunyt ismerős agyának láttán feltámad bennünk. A világ összes tudása sem képes áthidalni a szakadékot, ami az egykor eleven, hús-vér emberi lény és a felszeletelt holt szövet között tátong – függetlenül attól, hogy hány milliárd idegsejt alkotja, milyen szövevényes a közöttük lévő szinaptikus kapcsolatok rendszere, és mennyire kifinomult az egész hálózat felépítése.

A neuropatológus persze nem ismerte Karlt, és fogalma sem volt róla, milyen intellektuális és érzelmi örvény szippantott magába, miközben kedves betegem földi maradványait szemléltem, akinek agyi metszetei precíz anatómiai sorrendben hevertek a rozsdamentes acéllapon. Olyan közömbösen vette szemügyre Karl agyát szeletről szeletre, mintha csak máj- vagy vesemetszetek lennének, majd bizonyos mintákat mikroszkóp alatt is megvizsgált. Karl hajdan oly tündöklő hippokampuszában és zseniális agykérgében semmiféle bizonyítékát nem lelte amiloid plakkoknak vagy kiterjedt neurofibrilláris kötegeknek. Alzheimer-kórnak nyoma sem volt.

Persze Karl emlékezőtehetsége fénykorában sem volt tökéletes. Miután felfedeztem irodalmi érdeklődését, az egyik felülvizsgálat alkalmával a kezébe nyomtam a Funes, az emlékező című novellát, hogy olvassa el. Karl értékelte a nívós prózát, és a mondanivalóját is megértette, ám továbbra is úgy érezte, a novella csupán elmés tanmese a túlzott önhittség veszedelmeiről. Váltig állította, hogy a fotografikus memória olyan szuperképesség, amit ő igenis kívánatosnak talál. Szeretném hinni, hogy a felejtés napjainkban kibontakozó tudománya, melynek kulcsfontosságú eredményeit a Karl halála óta eltelt több mint tíz évben publikálták, segítenének meggyőzni vitatkozó kedvű barátomat, hogy a fotografikus memória igenis átok. A fentebb említett kutatások kezdik lassan tisztázni az idegsejtek és a szinapszisok ama molekuláris mechanizmusait, melyek aktívan szabályozzák a normális felejtést. Eredményeik érdekfeszítő ellentétben állnak az emlékezés régebbi és behatóbban művelt tudományának tételével, mely évtizedek kutatásai alapján kimondja, hogy a dendrittüskék növekedése az emberi emlékezet idegsejtszintű sajátossága.

A felejtés tudományterületén végzett első kutatások kimutatták, hogy a feledés idegsejtszintű sajátossága – a dendrittüskék összezsugorodása vagy számuk megfogyatkozása – egyszerűen fordítottja az emlékezésének. Megalapozottnak tűnt azonban a feltételezés, hogy a felejtés csupán fogyatékos emlékezés, a memória tüskenövekedést segítő eszközeinek passzív berozsdálása. A feledés e válfaja elő is fordul a normál öregedés során – ahogyan Karlnál történt –, illetve Alzheimer-kórban szenvedőknél, vagyis a kóros feledékenység eseteiben. Ám mint kiderült, a normális felejtés esetében nem erről van szó. Az elmúlt néhány év kutatásai során a molekulák egy teljesen különálló halmazát fedezték fel, melyek a normál felejtésért felelősek{10} – egy olyan molekuláris eszköztárat, melynek semmi köze a tüskék növekedéséhez. Sőt, amikor agyunk használatba veszi őket, „a felejtés eszközei” elkezdik gondosan lebontani és összezsugorítani a tüskéket.

A felfedezés, miszerint az anyatermészet külön molekuláris eszköztárat biztosított számunkra az emlékezéshez és a feledéshez, egyértelműen cáfolja a közkeletű vélekedést, miszerint a felejtés csupán az emlékezet fogyatékossága. Ám ez nem jelenti szükségképpen, hogy a normálisan bekövetkező felejtés jótékony folyamat – ez megnyugtató, ám sok esetben hamis következtetés lenne. Elvégre az anyatermészet vakbelet is adott nekünk. Lehetséges hát, hogy a felejtés eszköztára semmilyen hasznos célt nem szolgál, csupán holmi evolúciós maradvány egy ősi korszakból. Vagy még csak nem is jóindulatú csökevény, hanem olyan mechanizmus, amely napjaink viszonylag új, a kognitív képességeinket igencsak próbára tevő és örökké változó környezetében történetesen kifejezetten kártékonynak bizonyulhat. Meglehet, hogy mihelyt evolúciónk felzárkózik a minket érő új kognitív kihívásokhoz, a maga vontatottabb ütemét követve, egyszer s mindenkorra megszabadulhatunk a felejtés eszköztárától, mely a jelek szerint mindnyájunknak csak nyűgöt jelent. És olyanná fejlődhetünk, mint a felhőalapú számítógépes rendszerek, hogy elménk tárolókapacitása a végtelenségig növekedhessen, és többé soha semmit ne felejtsünk el.

Mindenesetre a közelmúltban végzett kutatások bebizonyították, hogy a felejtés molekuláris eszköztára igenis jótékony célt szolgál, egyértelmű – és napjaink bonyolult világában különösen jelentős – előnyt biztosítva számunkra. A felejtés kognitív áldás. A szinaptikus rugalmasság dinamikáját – ami az idegsejt-összeköttetések erősségének külső hatásokra bekövetkező változásaként definiálható – ma már jóval tágabban értelmezzük. Ahogyan az autó elképzelhetetlen gáz- és fékpedál nélkül, úgy minden más összetett dinamikus rendszernek, ekként a szinaptikus rugalmasság rendszerének is szüksége van gyorsító és fékező mechanizmusra. A dendrittüskék zsugorodását a felejtés eszköztára szabályozza, s a folyamat ugyanazt a két szabályt követi, melyet az emlékezet eszköztára is betart a tüskék növesztése során – csak épp hátramenetben. A tüske növekedését az váltja ki, ha az idegsejtet egymással szinkronban lévő ingerek érik, az aktív tüskezsugorítás folyamata akkor indul be, amikor a beérkező impulzusok időben szinkronizálatlanok, vagy amikor a neuront olyan új impulzusok érik, melyek felülírják a korábbiakat. És ahogyan az emlékezés eszköztára lassan, de biztosan építi a tüskéket, a felejtés eszközei is körültekintő óvatossággal bontják le őket.

A felejtés mechanizmusának előnye legnyilvánvalóbban az állatokkal – jellemzően legyekkel és egerekkel – végzett kísérletekben mutatkozik meg, melyek során az egyes eszköztárak bizonyos konkrét molekuláinak működését szelektíven manipulálhatjuk, és megfigyelhetjük, hogyan változik ennek hatására az alanyok viselkedése. Ilyesfajta molekuláris beavatkozásokat embereken kézenfekvő etikai okokból nem végezhetünk, bár, mint a későbbi fejezetekben szó lesz róla, olykor a véletlenszerű genetikai mutációk is jelentős felismerésekre vezethetnek. Nem tudhatjuk biztosan, vajon a beszéd képességével nem rendelkező állatok is átélik-e azt az érzést, amikor egy tudatos emlék hirtelen „beugrik”, ám gyanítom, hogy akik otthon házi kedvencet tartanak, harsány „igennel” válaszolnának erre a kérdésre. Mindenesetre a neurobiológusok – az emberek neuropszichológiai tesztjeihez hasonló – agyafúrt viselkedési feladatokat dolgoztak ki, hogy a laboratóriumi állatoknál kiértékelhessék az ilyesfajta összetett emlékeket.

Valamennyi állatfaj idegsejtjei közel azonosan néznek ki, a mindennél fontosabb szinapszisokat is beleértve – olyannyira, hogy egy tapasztalt neurobiológus is csak bajosan tudja képek alapján megkülönböztetni egy légy, egy egér és egy ember neuronjait, illetve szinapszisait. Idegsejtjeink molekuláris felépítése is nagyon hasonló, márpedig ezek a molekulák – tipikusan fehérjék – szabályozzák a sejtek szerkezetét és működését. Kevéssé meglepő módon az emlékezés és a felejtés eszköztárának kulcsfontosságú molekulái is minden állat valamennyi idegsejtjében csaknem azonosak. Mi történik tehát, ha molekuláris eszközök egész arzenálját bevetve blokkoljuk a felejtés molekuláit a laboratóriumi állatoknál, meggátolva ezzel a normális felejtés folyamatát? Nos, kognitív és érzelmi összeomlás következik be náluk. Amikor azután feloldják ezeket a gátakat, és meggyorsítják a felejtés folyamatát, kognitív és érzelmi értékeik egyaránt javulnak. Pontosabban fogalmazva, ahogy e könyv folyamán mindvégig igyekszem majd hangsúlyozni, a normális emlékezés és a normális felejtés folyamatai teljes összhangban működnek, hogy fenntartsák elménk egyensúlyát, s ekként épen és egészségesen küzdhessünk meg zűrzavaros és olykor egyenesen nyomasztó környezetünk kihívásaival.

Életünk végéig tanulók maradunk, és engem mélységes szomorúsággal tölt el, hogy többé nem nyílik alkalmam elmagyarázni Karlnak valamit, amit ma már jobban értek, s amire a felejtés gyerekcipőben járó tudománya tanított meg: hogy a feledés képessége óriási áldás az emberi elmére nézve. Nem arra az egyre rosszabb feledékenységre gondolok, amit kedvenc páciensem élete alkonyán megtapasztalt, hanem a normális felejtésre, ami ellen ifjabb éveiben annyira berzenkedett. Persze a tökéletes emlékezőtehetségű, sosem felejtő agyak pontosabban fújnák a baseballstatisztikákat, és folyékonyabban idéznének verseket. Mi több, egykettőre kitűnnének egy sosem változó világban – mint a Bill Murray által alakított főhős az Idétlen időkig című filmben, akinek nap mint nap ugyanabban a megszabott környezetben kell boldogulnia. Az ilyen sosem felejtő agyak olyanok lennének, mint egy jogi könyvtárban a peranyagok – az örökkévalóságig híven megőriznék a legcsekélyebb sérelem és bántalom emlékét is. Ám mint a következő fejezetben látni fogjuk, a tökéletes emlékezettel felruházott agy szánalmas kudarcot vallana a mindennapokban, hiszen képtelen volna megtapasztalni egy értékes élet valamennyi aspektusát.

{1} Benyhe János fordítása.

{2} Lásd például Davis, R. L. – Zhong, Y.: „The Biology of Forgetting – A Perspective.” Neuron 95, 3 (2017): 490–503.; Richards, B. A. – Frankland, P. W.: „The Persistence and Transience of Memory.” Neuron 94, 6 (2017): 1071–84.

{3} Parker, E. S. – Cahill, L. – McGaugh, J. L.: „A Case of Unusual Autobiographical Remembering.” Neurocase 12, 1 (2006): 35–49.

{4} Benyhe János fordítása. Magyarul legutóbb a Jól fésült mennydörgés: Összegyűjtött novellák (Jelenkor, 2018) című kötetben jelent meg. – A szerk.

{5} Borges J.: Ficciones. Grove Press, Buenos Aires, 1944.

{6} Sacks, O.: The Man Who Mistook His Wife for a Hat. Gerald Duckworth, London, 1985. (Magyarul: A férfi, aki kalapnak nézte a feleségét. Ford.: Fenyves Katalin et al., Park Könyvkiadó, Budapest, 2018.)

{7} Augustinack, J. C. et al.: „H.M.’s Contributions to Neuroscience:A Review and Autopsy Studies.” Hippocampus 24, 11 (2014): 1267–68.

{8} Small, S. A. et al.: „A Pathophysiological Framework of Hippocampal Dysfunction in Ageing and Disease.” Nature Reviews Neuroscience 12, 10 (2011): 585–601.

{9} Brickman, A. M. et al.: „Enhancing Dentate Gyrus Function with Dietary Flavanols Improves Cognition in Older Adults.” Nature Neuroscience 17, 12 (2014): 1798–1803.; Anguera, J. A. et al.: „Video Game Training Enhances Cognitive Control in Older Adults.” Nature 501, 7465 (2013): 97–101.

{10} Például Davis–Zhong: „The Biology of Forgetting”; Richards–Frankland: „The Persistence and Transience of Memory.”