Az eredeti mű címe:

Jay Barbree

Neil Armstrong

Thomas Dunne Books, New York, 2014

Fordította: dr. Both Előd

Lektor: dr. Szabados László

Szerkesztette: Oláh Judit

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés, tipográfia: Malum Stúdió

Copyright © 2014 by Jay Barbree

Előszó © 2014 by John Glenn

Hungarian translation © Both Előd, 2015

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-252-094-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Neked ajánlom, Jo

A SZERZŐ TOVÁBBI KÖNYVEI

Bicycles in War

Pilot Error

The Hydra Pit

The Day I Died

Moon Shot

A Journey Through Time

Destination Mars

Live from Cape Canaveral

TARTALOM

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

EGY

SZÁRNY ÉS IMÁDSÁG

KETTŐ

BEREPÜLÉS, SIVATAG ÉS EGY MŰHOLD – VAGY HÁROM

HÁROM

AKIK MEG AKARTÁK LOVAGOLNI A RAKÉTÁKAT

NÉGY

HÍV A HOLD

ÖT

KITÉRŐ PASADENA FÖLÉ

HAT

A KIKÉPZÉS NAPJAI

HÉT

LAKÁSTŰZ

NYOLC

REPÜLNEK A GEMINI-IKREK

KILENC

A GEMINI–8

TÍZ

GEMINI–8: A DOKKOLÁS

TIZENEGY

GEMINI–8: VÉSZHELYZETBEN

TIZENKETTŐ

TRAGÉDIÁK BÉNÍTJÁK AZ ŰRREPÜLÉST

TIZENHÁROM

HOGYAN SZÁLLJUNK LE A HOLDRA?

TIZENNÉGY

SZIA, HOLD!

TIZENÖT

A KÜLÖNCÖK

TIZENHAT

AZ UTOLSÓ PRÓBÁK

TIZENHÉT

A START

TIZENNYOLC

EGYRE TÁVOLABB

TIZENKILENC

A LESZÁLLÁS

HÚSZ

HOLDSÉTA

HUSZONEGY

HAZATÉRÉS

HUSZONKETTŐ

ÚJRA OTTHON

HUSZONHÁROM

AMERIKAI TRAGÉDIA

HUSZONNÉGY

AZ ŰRREPÜLŐGÉP ÉS A FOLYTATÁS

HUSZONÖT

AKKOR, MOST ÉS MAJD

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A legfőbb mesélő

Neil Armstrong

Főszerkesztő

Peter Wolverton

Thomas Dunne Books; St. Martin’s Press

Szerkesztő

Anne Brewer

Thomas Dunne Books; St. Martin’s Press

Szerkesztőségi asszisztens

Mary Willems

Társpublicista

Katie Bassel

Ügyviteli munkatárs

Martha Kaplan

Tudományos tanácsadó

Dr. Gene H. McCall, PhD, fizikus, Princetoni Egyetem

a Légierő űrrepülési parancsnokságának nyugállományú tudományos vezetője

a Légierő vezérkarának nyugállományú tudományos tanácsadója

a Los Alamos Nemzeti Laboratórium munkatársa, vezető kutató

Irodalmi tanácsadó

Bob Button

Űrrepülési tanácsadó

Charlie Precourt, nyugállományú vezető űrhajós

Mercury-projekt

John Glenn

Alan Shepard

Deke Slayton

Gemini- és Apollo-projekt

Neil Armstrong

Gene Cernan

Charlie Duke

Jim Lovell

Tom Stafford

Űrrepülőgép-projekt

Robert Crippen

Franklin Chang-Díaz

Brian Duffy

Robert „Hoot” Gibson

Rick Hauck

Charlie Precourt

Kutatás

Nicole Gail Roberts

Képek

képszerkesztő: Bryce Barbree Harrington

fényképek retusálása: Mark H. Widick, M. D.

Fényképek

J. L. Pickering

Képek felkutatása

Mike Gentry

kutató könyvtáros, Johnson Űrközpont

Maggie Persinger

kutató könyvtáros, Kennedy Űrközpont

Külön köszönet az alábbi közreműködőknek:

Howard Benedict

Associated Press, űrrepülési és repülési szakíró, történész

Tom Brokaw

NBC News űrkutatási műsorvezető

David Brinkley

NBC News Apollo-műsorvezető

Bob Button

Gemini- és Apollo-szóvivő

Martin Caidin

repülési és űrrepülési szakíró, űrtörténész

Gene Cernan

az utolsóként a Holdon járt ember, az Apollo–17 parancsnoka

Bill Coleman ezredes

űrhajós ügyek felelőse, a Légierő titkárságának hivatala

Tom Costello

NBC News űrkutatási tudósító

Walter Cronkite

a CBS News műsorvezetője, űrtörténész

David DeFelice

közönség- és médiakapcsolatok, Glenn Űrközpont

Charlie Duke, dandártábornok

az Apollo–11 földi kapcsolattartója és az Apollo–16 Holdra lépett űrhajósa

John Glenn

az első amerikai a Föld körüli pályán, az Egyesült Államok egykori szenátora

Herb Gold

NBC űrkutatási csoport társproducere, Gemini és Apollo

Hugh Harris

igazgató, NASA közkapcsolati igazgatóság, az irányítóközpont hangja

Ed Harrison

információs vezető, NASA Kennedy Űrközpont

Jim Hartz

az NBC News űrkutatási műsorvezetője és a Today című show házigazdája

Lester Holt

az NBC News űrkutatási műsorvezetője és a Today című show házigazdája

James Holten

az NBC News űrkutatási producere és vezetője

Chet Huntley

az NBC News űrkutatási műsorvezetője

Bob Jacobs

a NASA főigazgató-helyettese, kommunikációs vezető

Jim Kitchell

producer, NBC News űrkutatási műsorok szerkesztősége

Jack King

a NASA Apollo–11 kommentátora

Matt Lauer

az NBC News űrkutatási műsorvezetője és a Today című show házigazdája

Jim Lovell

Neil Armstrong tartalék parancsnoka az Apollo–11 küldetésnél és az Apollo–13 parancsnoka

Scott MacLeod

F9F Panther szállítógép pilótája a koreai háborúban és a Grumman holdkompszakértője

Lisa Malone

médiakapcsolatok igazgatója, NASA Kennedy Űrközpont

Ralph Morse

az űrhajósok fényképésze a Life magazinnál

Frieda Morris

NBC News, űrrepülési igazgatóság

Danny Noa

az NBC News űrkutatási producere

Charlie Precourt

nyugállományú vezető űrhajós

Alan Shepard

az első amerikai ember az űrben, az Apollo–14 parancsnoka

Deke Slayton

vezető űrhajós és az emberes űrrepülési műveletek igazgatója

Tom Stafford altábornagy

az Apollo–10 és az Apollo–Szojuz parancsnoka

Russ Tornabene

az NBC News űrkutatási producere

Manny Virata

televíziós hálózatok koordinátora a sajtóközpontban

Bob Watkins

a Grumman holdkompcsoport tagja

Harold Williams

NBC News, Emberes Űrrepülések Központjs

Brian Williams

az NBC News űrkutatási műsorvezetője

ELŐSZÓ

Neil Armstrong pilóta volt. Mindennel repült, ami csak nehezebb a levegőnél – még vitorlázó repülőgéppel is. Soha nem dicsekedett, és soha nem törtetett azért, hogy ő legyen az első, aki a Holdra lép. Mégis nehéz lenne másvalakit találni, aki ennyi mindent elért az életében.

Egyszer, amikor a Holdon tett első lépéséről beszélgettünk, megmondtam Neilnek, hogy betegesen féltékeny természetű vagyok, de vele kivételt teszek.

Soha nem érezte jól magát híres emberként, utált saját magáról beszélni – akkor hát hogyan lehetne könyvet írni Neil Armstrong életéről és repüléseiről?

Sokat segít, ha a szerző Jay Barbree, a barát és a pilótatárs.

Barbree az NBC hálózata számára az összes amerikai űrrepülésről tudósított, szám szerint 166-ról. Neil ezt írta róla: „Jay Barbree a világ egyik legtapasztaltabb, az űrrepüléssel foglalkozó újságírója, aki elhatározta, hogy ennek szenteli az életét – és így is tett.”

Ez a könyv Neil Armstrong élettörténetét mondja el, attól kezdve, hogy a koreai háborúban bevetésekre indult, azon keresztül, amikor az X–15-ös rakéta-repülőgéppel egészen a világűr határáig emelkedett, és a Gemini–8 űrhajót megmentve végrehajtotta az első sikeres kényszerleszállást a világűrből, egészen addig, amíg az Apollo–11 fedélzetén elrepült a Holdra, a Nyugalom Tengerébe. Ott hagyta az első emberi lábnyomot a Földön kívül.

Ha elolvassák a könyvet, bizonyára örömüket lelik benne.

John Glenn

BEVEZETÉS

Egy időben Neil Armstrong volt a világ legismertebb embere. Ismertsége ellenére azonban soha nem használta fel a személyes hírnevét arra, hogy saját magának előnyt szerezzen. Brian Williams megfogalmazása szerint Neil könnyűszerrel holdburgert árusító gyorsétteremláncot nyithatott volna. Akár Donald Trump gazdagságával is felvehette volna a versenyt. Ehelyett haláláig egyszerű és szerény magánember maradt.

Olyasvalaki volt, aki soha nem tartotta magát különleges embernek, jóllehet mindenki más annak tartotta. Szerte a világon minden nyelven dicsérték őt, minden rádióműsor és tévécsatorna az ő nevétől volt hangos, az újságok és a magazinok mindenütt az ő teljesítményéről cikkeztek.

A csendes, de határozott Neilt feszélyezte a hírnév. A róla szóló legtöbb írásról az volt a véleménye, hogy egy külső szemlélő próbál bepillantani az űrhajósok zárt világába. Ő inkább belülről született történeteket szeretett volna látni, megadva ezzel másoknak is a nekik járó tiszteletet. Azt akarta, hogy a könyv ne őróla szóljon, hanem az összes pilótáról és űrhajósról – egy érdekes, mozgalmas, szórakoztató és tényszerű könyvet mindazokról, akik repülőgépeikkel a tengeren cirkáló anyahajókról, az őserdőkbe vágott kifutópályákról, a sivatagokból vagy a havas hegyoldalakról szálltak fel, akik űrhajóikkal a Föld körül keringő munkahelyük felé indultak, és akik a Hold felé száguldottak, mégis ép bőrrel tértek haza. Ezek voltak azok az emberek, akik lyukakat ütöttek az égbolt szövetébe, és akik részt vettek a Hold meghódításáért folytatott versenyfutásban. Neil meg volt győződve arról, hogy bármelyikük végre tudta volna hajtani azokat a repüléseket, amelyeken részt vett.

Tom Wolfe Igazak című könyvét nagyszerű történetnek, egy film forgatókönyvéhez jó alapanyagnak tartotta, ugyanakkor történelmi szempontból lesújtó véleménye volt róla. A nem megfelelő emberek rosszul megválasztott időpontokban rossz projekteken dolgoztak, amelyek köszönőviszonyban sem voltak a ténylegesen megtörtént eseményekkel. Neil így fogalmazott: „Mi mást is várhatnánk egy olyan könyvtől, amelyiknek az írója csak annyira jutott közel az űrhöz, mint egy manhattani felhőkarcoló teteje?”

Neil Armstrong fél évszázadot töltött a repülés és az űrrepülés világában. Sokat beszélgettem vele arról, hogy írhatna egy könyvet a belső szemlélő nézőpontjából. Ám mindannyiszor, amikor elmerültünk a kérdésben, kiderült, hogy Neil nem szívesen írna saját magáról. Semmilyen formában sem szeretett volna kérkedni a saját eredményeivel, amelyeket nem tartott többre másokénál. Egyszer aztán kibökte: „Jay, neked kellene ezt a könyvet megírni. Elvégre te is pilóta voltál. Te is közülünk való vagy.”

Csak néhány dologban voltam egészen biztos. Egyrészt abban, hogy pilótaként Neil Armstrong lába nyomáig sem érek fel. Másrészt, soha nem próbáltam volna meg Neilt a billentyűzethez ráncigálni, hogy saját magáról írjon, mert ez nem illett volna az egyéniségéhez. A legkevésbé sem volt törtető típus. Csendes ember volt, anélkül, hogy félszeg lett volna. A szó legjobb értelmében korrekt volt, jó humorérzékkel, aki az igazságot mindennél fontosabbnak tartotta. Egyesek fogalmai szerint viszont remeteéletet élő, magányos ember volt.

Ahogy teltek-múltak az évek, jobbára Neillel együtt írtuk a könyvet. Nem elsősorban a figyelemre méltó tetteiről, hanem sokkal inkább olyasmikről, amik nem Neil Armstrong személyének a dicsőítését jelentik.

Ő írta a bevezetést a Moon Shot című könyvünkhöz, a New York Times sikerkönyvéhez, amelyet Alan Sheparddel és Deke Slaytonnal együtt írtam. Amikor felkérték, hogy a Kongresszusban űrprogramunk helyzetéről beszéljen, gyakran tőlem kért anyagokat.

Amikor Neil, Jim Lovell, az Apollo–13 híres parancsnoka, és Gene Cernan, az utolsóként a Holdon járt űrhajós cikkben fejtették ki a véleményüket arról, hogy szerintük milyennek kellene lennie Amerika jövőbeli űrprogramjának, akkor Brian Williamsszel az NBC Nightly Newsban számoltunk be a kezdeményezésről.

Neil élete egyik utolsó projektje annak az ötrészes sorozatnak az elkészítése volt, amelyet „Űrtevékenység a 2010-es években” címmel együtt írtunk. Öt héttel a projekt befejezése után Neil Armstrong 82 éves korában elhunyt.

Az NBC News díszvacsorát adott a tiszteletemre 2008-ban, amikor 50 éve dolgoztam nekik. Neil mindenkinek meglepetést okozott, mert a visszahúzódva élő ember eljött az ünnepségre.

Neil volt az ünnepi szónok. A vacsora után átvonultunk egy bárba, az egyik kedvenc, régi törzshelyemre. Neil bevallotta nekem mindazokat a trükköket, amelyekkel a NASA az első holdséta idején félrevezette a sajtót. Záróráig a bárban ültünk. Azonnal megírtam a történetet, és elégedetten láttam, hogy több mint kétmillióan olvasták.

Balról jobbra: Jo Barbree, Jay Barbree és Neil Armstrong egy ünnepi vacsorán az első amerikai űrhajós, John Glenn társaságában, aki a színpadon kabarétréfákat ad elő, ezért nem látható a képen (A szerző szívességéből)

Neil Armstrong mindig hajlamos volt a lényegre tapintani. Ennek köszönhetően minden tőlünk telhetőt meg tudtunk tenni azért, hogy a leghűbb krónikáját adjuk annak az életútnak, amelyet Amerikának ez az ikonja a repülésnek szentelt.

Először 1962-ben találkoztam Neillel, amikor megpróbáltam felkutatni ennek a rekordokat sorra döntögető évnek minden részletét. Én kérdeztem, Neil és a vele együtt repülők pedig válaszoltak.

Neil szavai ebben a könyvben szó szerinti idézetek formájában jelennek meg, amelyeket én magam vagy más, általam megbízhatónak tartott személyek idéznek. A forrásaim között a személyes e-mailek éppúgy megtalálhatók, mint a rögzített interjúk és e sorok írójának 51 év alatt készített feljegyzései és iratkötegei. Felhasználtam azokat a hangfelvételeket, amelyeken Neil a NASA két történészének mesél, és azokat a szó szerinti átiratokat, amelyeken a NASA írásban is megőrizte Neil minden szavát, amelyek a világűrben és a Holdon elhangzottak.

Könyvem legfontosabb vezérfonala a pontosság, mert Neil is ebben a szellemben élte le az életét. Egyetlen szót sem adok azonban közre abból, amit szigorúan bizalmasan közölt velem. Néha Neil helyébe képzelem magamat, és úgy adom közre a gondolatait, mintha nekem mondta volna el azokat. Ami pedig legalább ilyen fontos: többet írok meg ebben a könyvben Neil Armstrongról, mint amennyit ő szeretett volna.

A Pantherek észak-koreai célpontok támadására indulnak (U. S. Navy)

EGY

SZÁRNY ÉS IMÁDSÁG

Hajnalodott, amikor a pilóták felmentek az Essex repülőgép-anyahajó fedélzetére. Mint a havas téli reggeleken az iskolás gyerekek, fázósan, csoportokba verődve lépkedtek a sugárhajtású vadászgépeik felé. Egy Neil Armstrong nevű fiatal zászlós elsők között szállt be a gépébe.

Századparancsnoka segített Neilnek bemászni a pilótafülkébe – segített bekapcsolni a biztonsági öveket és a tartószíjakat, újra ellenőrizte az ejtőernyő zsinórzatát és az oxigénmaszkot. Végül meggyőződött arról, hogy Neil mentőcsónakja és rádiója útra kész.

Hirtelen megszólalt a fedélzeti rádió hangszórója: „Felszállásra felkészülni!”

1951. szeptember 3-a volt.

Armstrong négy héttel azelőtt töltötte be a 21-et, de fiatal kora ellenére alkalmas volt, és készen állt arra, hogy hetedik bevetésére induljon.

„Guruljon a gépével az indulási pozícióba!”

A fedélzeti személyzet beigazította a Panthert a katapultba. Neil visszaemlékezett, mennyire megbízott a gépben az első néhány „éles katapultos” felszállásakor. A műveletben mindig van egy kis bizonytalanság. Ha valamilyen okból a katapult a kelleténél gyengébben rántaná meg a gépet, akkor a Pantherrel együtt a tengerbe esne. Ösztönösen még egyszer ellenőrizte a zsinórzatot és a biztonsági öveket, mielőtt kesztyűs kezét a vadászgép botkormányára tette. Másik keze a hajtómű tolóerejét szabályozó karon nyugodott. Készen állt, hogy a Panther sugárhajtóművének teljesítményét bármelyik pillanatban a maximumra növelje.

„Gép indul!”

Neil érezte, amint a teste mozdulatlanná merevedik. Látta, amint az indítást vezénylő tiszt az egyik ujjával a feje fölött köröz, mire elkezdte a tolóerőt növelni. A hajtóművek már elviselhetetlenül dübörögtek, ő pedig csak várt – megvárta, amíg a tiszt már két ujjával kezd körözni a feje fölött, akkor hirtelen maximumra növelte a tolóerőt.

Amikor a fehéren izzó tűzcsóva már a közelben mindent felforrósított, az indítótiszt lecsapott a jobb kezével. A katapult működésbe lépett.

Neil érezte, amint a testsúlya megkétszereződik. A hirtelen gyorsulástól arca eltorzult. Ajkai megnyúltak, és egész teste belepréselődött az ülésbe. A nyolctonnás gép egy pillanat alatt végigszáguldott a katapult pályáján – ami még egy futballpálya hosszát sem éri el –, majd Neil Pantherje felemelkedett a repülőgép-anyahajó fedélzetéről. A gyorsulás rabságba ejtette, miközben a sugárhajtású gép a pilótájával az ég felé szállt.

Csak néhány perc telt el, és Neil Armstrong máris elég magasan és elég gyorsan repült ahhoz, hogy érezhesse a hangtalan repülés lélekemelő szépségét. Ez volt a tökéletes menekülés – olyan gyorsan tört előre, hogy még a sugárhajtómű mindent átható nyüszítése is lemaradt mögötte. Muszáj volt magáévá tenni a pillanatot – kiélvezte az utolsó perceket, amikor a vadászpilóta még kikapcsolódhat, mielőtt ledobja a gépe szárnyai alá rögzített 500 fontos bombákat, és kilövi a célpontok felé a 20 mm-es lövedékeket.

Neil tisztában volt azzal, hogy ezek az utolsó nyugalmas pillanatai, mielőtt az ellenség mindennel megpróbálkozna, hogy ártson neki. Kora ellenére az idősebb repülő bajtársai hozzáértő pilótának tartották. Megtanította magát arra, hogy az elképzelt félelmek helyett az ésszerű és valószínű dolgokra koncentráljon.

Neil soha nem tévesztette szem elől, hogy valaha kisvárosi fiú volt, 15 centtel a zsebében. Hálás volt a sorsnak, hogy a Haditengerészet sugárhajtású vadászgépével repülhetett, és hálás volt, amiért továbbképezhette magát és megtanulhatta, miért repülnek azok a gépek, amelyeket vezetett. Jó érzéssel töltötte el, hogy addig forgatta a könyveket, míg végül elfogadták a jelentkezését a Haditengerészet pilótakadét programjába.

A Purdue Egyetemet választotta. A Haditengerészet hétéves programja keretében két éven át ülhetett az egyetemi tantermekben, ahol repülőmérnöki képzést kapott. Az ezt követő gyakorlati repülési kiképzés után a Haditengerészet zászlósává léptették elő. A megszerzett rendfokozattal aktív szolgálatot kellett teljesítenie, mielőtt befejezhette tanulmányait és megkapta a diplomáját.

A valóságban azonban ez nem egészen így működött. Amikor még csak másfél éve járt az egyetemre, a Haditengerészet rájött, hogy hiány van vadászpilótákból. Ezért Neilt az előírtnál korábban rendelték ki a repülési gyakorlatra.

A pilótajelvényét 1950 augusztusában kapta meg, két hónappal a koreai háború kezdete után. Neil azon kevesek egyike volt, akiknek tengerészkadétként pilótajelvénye volt. Csak néhány hetet kellett várnia arra, hogy zászlóssá léptessék elő.

„A Csendes-óceáni Flottához kértem magamat, és oda is vezényeltek”, mesélte később. „Először a flottát kiszolgáló repülőszázadhoz, a FASRON-hoz kerültem, amelyik egy kiszolgáló és ellátó egység volt. Itt vártam, amíg üresedés lett az 51-es harci repülőszázadnál (VF-51). Az Essex fedélzetéről kellett repülnöm, ahol a havi 75 dolláros kadéti fizetésem mellé 50 százalékos repülési pótlékot is kaptam.”

Neil a legkevésbé sem sajnálta, hogy kora hajnalban kellett repülnie. Hirtelen élvezni kezdte a felvirradó napot. A Nap lassan a látóhatár fölé kúszott, és szétárasztotta melengető sugarait. Az eget vizslatta, amely tele volt a VF-51 pilótáival és a gépeikkel. Az összetartozás érzése valamekkora biztonságot kölcsönzött számára.

Neil éppen arra gondolt, mennyivel jobb társaságban repülni, mint egyedül, amikor a felkelő Nap fényében megpillantotta a természet egyik legmeghökkentőbb alkotását, a Fudzsit.

A Fudzsi felhők fölé nyúló csúcsa Japánban, napkeltekor (U.S. Navy)

A közel 3800 méter magasra emelkedő, pompás vulkáni kúp a felhőket áttörve magasodott az ég felé. Amilyen hirtelen felbukkant előtte Japán legismertebb jelképe, éppoly hirtelen villant Neil agyába, hogy hamarosan véget ér a hatalmas hegy által sugárzott méltóságteljes nyugalom.

Közvetlenül előttük, a Japán-tenger túlsó partján Korea hegyei magasodtak. Ezeket a vadul csipkézett, csúf képződményeket valamilyen ősi geológiai esemény gyötörte oda, de az összevissza tekeredő, szétszórt hegyvonulatokból hiányzott bármiféle rendszer, ami ismerőssé tehette volna a tájat a látogató számára.

Neil borzalmasnak találta ezeket a hegyeket – a fájdalom és a halál őrült összevisszaságban húzódó vonulatait. A csúcsok nem alkottak rendezett mintát. A völgyek sehová sem vezettek, bár valahová nyilván. Elrejtették a szeme elől az aznapi célpontokat.

A kijelölt napi feladat szerint csoportjuknak egy veszélyes zónába kellett berepülnie, amelyet a haditengerészeti felderítők „Zöld Hatos” fedőnéven emlegettek. Ez volt annak a völgynek a kódja, amelybe tüzérségi állásokat, teherpályaudvarokat és vasútvonalakat telepítettek, de ott épült egy völgyzárógát és a minden megpróbáltatást kibíró hidak egyike is.

Neil jól érezte magát az F9F Pantherben. Nagyon megbízható repülőgépnek tartotta, amelyet a Grumman csapata épített – márpedig messze földön ők voltak a legjobb repülőgép-építők. „Utólag visszatekintve azonban”, mesélte később Neil, „a gép nem is repült olyan kiválóan. Nem volt túl jól kezelhető. Oldalirányban egész kiválóan lehetett vele fordulni, de a bólintásnál meglehetősen merev maradt. Teljesítőképessége, mind a maximális sebessége, mind pedig az emelkedése tekintetében, jelentősen alulmaradt a kínaiak MiG-jeivel szemben.”

„Biztos vagyok benne, hogy én húztam volna a rövidebbet, ha a Pantheremmel szemtől szembe kerülök egy MiG-gel”, mondta nevetve.

Közben a gépeik átlépték a koreai tengerpartot. Az ágyúk még vártak. Az Essex vadászgépei gyors süllyedésekkel és bukkanókkal kezdtek ereszkedni, hogy megzavarják az ellenséges légvédelmet. Ekkor John Carpenter, Neil szakaszparancsnoka a Pantherjével lecsapott oda, ahol a legsűrűbben álltak az ágyúk, a szürke füstön és a felvillanó lángnyelveken keresztül átfésülték a nagy légvédelmi állást, miközben gépeik a „Zöld Hatos” fölött dübörögtek. Egyre alacsonyabban repülve kioldották az 500 fontos bombáikat, miközben az ellenség három- és öthüvelykes ágyúkkal, sőt gépágyúkkal tüzelt a gépeikre.

Neil rögtön tudta, hogy egyetlen lövedék megsemmisítheti bármelyik gépüket. Amikor a völgyből fölfelé emelkedtek, lábai elnehezültek, arcáról pedig hátrafelé húzódott a bőr. Kíméletlenül működtek a tehetetlenségi erők, miközben Pantherjével John Carpenter szárnya mellett repült.

Emelkedés közben Neil tisztán látta, hogy a célpontokat lényegében sikerült megsemmisíteniük, egyetlen kivétellel: az az átkozott híd ép maradt.

John Carpenter is látta ezt. Parancsnokuk azonnal úgy döntött, hogy a megkezdett munkát be kell fejezni.

A Pantherek a tenger felől Észak-Korea fölé repülnek (U.S. Navy)

Carpenter balra döntötte a Pantherjét, és újra lefelé vezette a szakaszát. A folyó csillogó víztükre fölött sivítottak a sugárhajtóművek. A pokol denevéreiként zúgtak el a híd felé, egyenesen a folyó fölött átívelő kő- és acélszerkezetet vették célba. Neil azonnal átérezte a pillanat sorsdöntő jelentőségét – a magas pillérek Észak-Korea egyik fontos vízi útja fölé emelkedtek, és kifejezetten sérülékenynek mutatkoztak. Neil a gép orrában lévő ágyúval tüzet nyitott, és figyelte, hol tépik fel a lövedékek a betont és a követ, majd ledobta az utolsó 500 fontos bombáját. A bomba felrobbant, használhatatlan acélhulladékká gyűrve-szaggatva a hidat.

Itt az ideje újra a magasba emelkedni, gondolta magában Neil. Határozottan maga felé húzta a Panther botkormányát. A fenébe! Az utolsó pillanatban vette észre a repülőgépek ellen a hegycsúcsok közé kifeszített, több száz méter hosszú drótkötelet.

BUMM!!!

A vadászgépét az orrától a farkáig ronda lökéshullám rázta meg.

„Ha elég gyorsan repülsz, akkor a drótkötél úgy vágja el a gép testét, mint kés a vajat”, magyarázta később Neil. Visszaemlékezett, ahogy a feszesre húzott acélsodrony szemmel követhetetlenül gyorsan átvágta a gépe jobb oldali szárnyát. Átvágta a fémet, a vezetékeket, a csöveket és az irányítószerveket. Egyik pillanatról a másikra másfél–két méterrel rövidebb lett a gép szárnya.

Neil gyorsan megállapította, hogy 150 méter magasan, 350 csomó (kb. 650 km/óra) sebességgel halad. A sérült Panther olyan szögben megbillenve repült, hogy aerodinamikailag kompenzálni tudja a jobb szárny egy részének elvesztését. Ehhez a másik szárnyon épen maradt csűrőlapot a legnagyobb kitérésben kellett tartania.

A csűrő a repülőgépek szárnyán található, mozgatható felület, amely a repülőgép fordulásakor a gép orsózó (hossztengelye körüli) elforgatását végzi, a fordulóban a gépet a szükséges mértékben megdöntve, a kormányművel összhangban segíti a gép fordulását. Neilnek gyorsan kellett cselekednie. Nemcsak a jobb szárnyának majdnem a felét és a jobb csűrőlapját veszítette el, hanem a repülőgép bólintó mozgását irányító magassági kormány is nehézkesen kezdett működni.

Átkozott! Neil káromkodott. A föld egyre közeledett, a gép mind jobban süllyedt, valamit tennie kellett – Persze trimmelni kell! A magassági kormányok késlekedése ellenére a kiegyenlítőlapok (trimmlapok) segíthetnek, így emelkedésbe tudja vinni a gépet. Hüvelykujját villámgyorsan a botkormány tetején lévő trimmelőgombra tette, és megnyomta, hogy a gépet emelkedésre bírja. De semmi sem történt! Várj, fog ez menni! A gép orra elkezdett emelkedni. „Gyerünk, gyerünk!”, kiáltott rá Pantherje elejére. Így is történt, éppen az utolsó pillanatban, mielőtt belefúródott volna Korea földjébe. A gép orra ismét fölfelé állt – lassan, de folyamatosan emelkedett. Azon kapta magát, hogy még a lélegzete is elakadt. Most nagyot sóhajtott. „Armstrong”, kiáltott hangosan magára, „hét méterrel a föld fölött nem repülhetsz 350 csomóval.”

Ha Neilnek lett volna rá ideje, kiverte volna a veríték. Ehelyett azonban a fiatal vadászpilóta rádióján John Carpentert hívta. „Hé, főnök”, dadogta a mikrofonba. „Elveszítettem… elveszítettem a jobb szárnyamnak úgy a felét. Erős csűréssel tudom csak egyenesben tartani a gépet. De ha túl lassan repülök, mindenáron fordulni akar.”

„Vettem.”

„Lassan visszanyerem a magasságomat”, jelentette Neil Carpenternek. „A csűrőt oldalra dőlve teljesen visszahúztam, a magassági kormányt alig tudom használni. Forró leszállásom lesz.”

„Milyen forró?”

„Úgy százhetvennel.”

„Az átkozottul sok”, vágott vissza Carpenter, mert tudta, hogy a repülőgép-anyahajó nem tud megbirkózni a 170-nel.

„Igen, uram”, helyeselt Neil. „De nem tudok lassabban repülni, mert akkor fordulni kezd.”

„Értettem.”

„Katapultáljak?”

„Katapultálj”, utasította nyugodt hangon a szakaszparancsnok. „Végig melletted maradok, Armstrong.”

A két pilóta továbbgondolta a közös döntésüket. Carpenter megkérdezte: „Szerinted 4200 méteren menni fog?”

„Mennie kell”, értett egyet Neil. „Csak biztos akartam lenni, hogy az egész katapultálási műveletsort végre tudom hajtani, mielőtt földbe csapódok.”

„Jó ötlet”, nevetett Carpenter, majd hozzátette: „A legközelebbi baráti terület délre esik. A Pohang Repülőtér, K-3.”

„A tengerészgyalogosok?”, kérdezte Neil.

„Igen, ők azok.”

„Az jó lesz”, helyeselt Neil, és hozzátette: „Nem lenne jó Észak-Korea fölött kiugrani.”

„De nem ám! Onnan nem sokan jöttek vissza.”

„Az sem baj, ha nem sikerül a K-3”, mondta Neil, „mindig szerettem volna vízre érkezni. Lágyabb a leérkezés.”

„Vettem”, helyeselt Carpenter, miközben a két egymás mellett emelkedő vadászgép egyre távolodott a Zöld Hatos területtől, amely Vonszantól nyugatra, a Madzson-ni falutól délre fekvő szűk völgy országútja mentén fekszik.

Neil nem maradt magára a gondolataival. Ő és John Carpenter egyaránt tudták, hogy amire most készülnek – a katapultálást a vadászgép repülési sebessége mellett –, azt a legtöbb pilóta hivatásuk legveszélyesebb elemének tartja. Ez volt a rossz hír. A jó hír viszont az volt, hogy Neil megbízott Carpenter ítélőképességében. A parancsnok a Légierő őrnagya volt, akit átmenetileg vezényeltek a Haditengerészethez. Számára kihívást jelentett a felszállás a repülőgép-anyahajóról, Neil pedig örült, hogy mellette repülhet – mert szívesen tanult. Volt azonban még valami. Élete rövid 21 éve alatt Neil soha nem gondolt komolyan arra, hogy egy olyan gépből katapultáljon, amelyik még képes repülni. Ilyenre addig még nem kapott kiképzést. Az egyik osztálytársa részt vett a kaliforniai El Centróban egy ejtőernyős képzésen, ahol a katapultálásra is kiképezték. Amikor onnan visszajött, elmesélte a többieknek, hogyan kell csinálni.

Ennyit tudott Neil a katapultálásról, most azonban elkezdte végiggondolni a tennivalóit, miközben a két Panther tovább repült dél felé. Minél tovább repültek, annál szebbnek mutatkoztak a koreai hegyek. Elmaradtak a kusza alakzatok és az északon látott értelmetlen összevisszaság. Jobbra a dombok közé ékelődött, finom gyöngyszemekként ragyogtak a víztározók. Balra hó borította a gerinceket. Előttük a Japán-tenger vizén ott úszott valahol a repülőgép-anyahajójuk. Neil számára azonban a hajó akár ott se lehetett volna.

Neki katapultálnia kellett, ezért ő a kockázatokat elemezte. Az ülése egy pillanat alatt, ágyúgolyóként repíti őt távol a repülőgépétől. Hirtelen semmi sem marad körülötte, azonban a gyorsulás ereje saját súlya 22-szeresével nyomja majd őt az ülésébe, amit a pilóták 22g terhelésnek neveznek. Alig marad lehetőség a hibázásra! A pilóta nagy valószínűséggel megsérül – ha nem megfelelően helyezkedik el az ülésben, megsebesülhet a válla, a karja vagy a lába. A legjobb helyzetben kell lennie a művelet végrehajtásakor, máskülönben a katapultálása következtében új kráter keletkezik Korea földjén.

John Glenn, a Tengerészgyalogság vadászpilótája, aki sok bevetésen vett részt a koreai hadszíntéren, gyakran mesélte el a kötelékben mellette repülő pilóta, a híres baseballjátékos, Ted Williams esetét. Williams F9F Pantherének kigyulladt a hajtóműve, és bár a hajtómű bármely pillanatban felrobbanhatott, a pilóta úgy döntött, hogy elrepül a legközelebbi tartalék leszállóhelyig. Ted Williams hallott egy pilótáról, aki a lábán maradandó sérülést szenvedett katapultálás közben. Ted Williams megfogadta, hogy soha nem fog katapultálni. Attól félt, hogy egy esetleges sérülés véget vethet sportpályafutásának. Chuck Yeager, aki 1947. október 14-én elsőként lépte át gépével a hangsebességet, a nagy sebességgel repülő vadászgépből történő katapultálást „a biztos halál elkerülése érdekében végrehajtott öngyilkosságnak” nevezte.

Neil mosolygott. Már hallotta a történetet. Ha azonban valakinek egyetlen lehetősége maradt, akkor örülnie kell, hogy legalább ez az egy megmaradt.

A kor katapultálásra vonatkozó ismeretei alapján biztosan lehetett tudni, hogy a kilövés a száguldó vadászgépből erőteljesen összenyomja a gerincoszlopot. Ezért korlátozta a Haditengerészet, hogy a pilóta pályafutása során összesen legfeljebb hányszor katapultálhat. Neil nem szerette volna elérni ezt a határt. Kezébe vette a katapultülés használati utasítását, és gondosan tanulmányozni kezdte:

Egy: Ha lehetséges, csökkentse a gép sebességét 250 csomóra! Persze, pont ilyen lassan akarok repülni.

Kettő: Ellenőrizze a biztonsági övek és a tartószíjak rögzített állapotát!

Három: Húzza meg a katapultálás előtti belső emelőt és nyomja erőteljesen lefelé, kattanásig. Ez megszünteti a kabinnyomást, lerobbantja a kabintetőt, lesüllyeszti az ülést, kioldja a térdtámaszt, és kihúzza a biztosítótüskét a katapult gyújtószerkezetéből.

Négy: Húzza hátra a lábfejét, és helyezze a lábtartóra!

Öt: Üljön egyenesen, fejét szorítsa a fejtámlához, izmait megfeszítve! Húzza le a védőfüggönyt, amennyire lehet!

Hat: Miután kinyílik a fékezőernyő és stabilizálódik az ülés helyzete, oldja ki az arca előtti védőfüggönyt, bújjon ki a tartóhevederekből, és előrebukva hagyja el az ülést. Ha a magassága engedi, várjon legalább öt másodpercet, mielőtt meghúzza az ejtőernyő kioldózsinórját.

Neil mélyet sóhajtott, és elolvasta a használati utasítás utolsó figyelmeztetését: „NE HÚZZA MEG AZ EJTŐERNYŐ KIOLDÓZSINÓRJÁT, AMÍG AZ ÜLÉSBEN ÜL.”

Átkozottul jó ötlet, gondolta magában Neil, miközben felnézett a katapultülés használati utasításából és egy utolsó pillantást vetett a kinti tájra. Századának tagjai már mind visszatértek a bevetésről, Pantherjeiken az ellenséges lövedékek ütötte lyukakkal. A lyukakat befoltozták, lefestették, így a gépek újra elfogadhatóan néztek ki. Neil életében ez volt az első alkalom, amikor katapultálni kényszerült, de John Carpenter gondoskodó odafigyelése magabiztossá tette őt. Készen állt. Nyugalma veleszületett adottsága volt. Kamaszkorában visszatérő álma volt a repülés. Úgy érezte, mintha lebegne a levegőben, és ha visszatartaná a lélegzetét, soha nem esne le.

A két vadászgép egymás mellett, csendben húzott az égen dél felé. Neil tudta, hogy ő és Carpenter soha nem voltak különösebben baráti viszonyban – érdeklődési területük és koruk is különböző volt. Soha nem beszélgettek sokat egymással, de most a napfényben fürdő hegycsúcsok fölött úgy tűnt, mintha a legjobb barátok lennének. Neil a fejhallgatójában hallotta, amint Carpenter bekapcsolja a mikrofonját.

„Most már megcsináljuk, Armstrong”, mondta a parancsnok biztatóan.

„Igen, természetesen”, helyeselt gyorsan Neil, de türelmetlen volt, szeretett volna véget vetni bármiféle beszélgetésnek, ami elvonhatná a figyelmét az előtte álló feladatról.

Carpenter érezte, hogy Neilnek nem akaródzik megtörni a koncentrációját. Neil sebesült Pantherjét támogatva tovább repültek a napsütötte tájak fölött, sorra hagyták maguk mögött az észak-koreai falvakat. Időnként látták, amint egyik-másik légvédelmi ágyúból füst száll föl, de egyszer csak megérkeztek, már látták a Pohangi Repülőteret, mögötte a tengerrel. Carpenter rászólt: „Armstrong, ellenőrizd, hogy feszesek a szíjaid és a biztonsági öved.

„Majd’ megfulladok tőlük”, válaszolta Neil.

„Derék gyerek vagy”, nyugtázta Carpenter. „Készen állsz a lista minden feladatának a végrehajtására?”

„Igen, készen állok.”

„Tartod a 250-et?”

„Igen.”

„Legjobb, ha most rögtön lerobbantod a kabinfedelet.”

„Jó gondolat.”

„Viszlát a hajón”, búcsúzott Carpenter, Neil pedig hallotta a lerobbanó kabintető hirtelen csattanását, és érezte, amint a hirtelen beáramló kinti levegő hátranyomja a testét az ülésében. Lábát biztonságosan elhelyezte a lábtartón.

Izmai megfeszültek, mélyet lélegzett, és a feladatlista utolsó pontjait fennhangon olvasta:

„Pre.” (Minden a helyén volt.)

„Pos.” (Megfelelő testhelyzetet vett fel.)

„Ox.” (Kinyitotta a kis, zöld oxigéntartály csapját – ebből tud majd lélegezni, amíg földet nem ér.)

Neilnek megvolt az az áldott jó tulajdonsága, hogy amíg nehéz helyzetben volt, addig teljesen ki tudta kapcsolni a félelmet. Felnyúlt, megmarkolta az arca elé kerülő függönyt, amelyik a felsőtestét védi, majd felkiáltott: „Húzd meg!” Egyetlen gyors és határozott rántással a sisakja és az arca előtt a teste közepéig húzta a függönyt.

BUMM!!!

Felrobbant!!!

Neilt a mennydörgésszerű robbanás kirepítette a pilótafülkéből, miközben a függönyt szorosan a sisakja és a szeme előtt tartotta. A 22g terhelés hatására úgy érezte, mintha a testrészeit az erő egy ételdobozba préselte volna, miközben mintha hátrafelé bukfencezne.

Tudta azonban, hogy a teste az ülésével együtt egyenesen felfelé repül. Minden izmában szétáradt az adrenalin. Kilobbant a kis fékezőernyő, amely stabilizálta Neil és az ülés mozgását a levegőben. Érezte a szél lökését, hallotta a levegő süvítését, és érezte, hogy a katapulttól kapott fenékbe rúgás hatására megsérült a farkcsontja.

Ideje volt eltávolítani az arca előtti függönyt. Most már látta a gyorsan eltűnő, majd újra feltűnő tengert és az eget. Egyszer csak elállt a lélegzete, amint érezte, hogy teste megkönnyebbül a g-terhelés alól… ott lebegett ég és föld között… súlytalanul… és érezte, amint az ülése egyre stabilabbá válik. A szó szoros értelmében letépte magáról a szíjait, és előrefelé kibucskázott az ülésből – hirtelen szabadon szállt a levegőben, kezében az ejtőernyő kioldózsinórjával. Elég magasan volt, de azért ötig számolt: „Egy Mississippi, két Mississippi, három Mississippi, négy Mississippi, öt Mississippi”, és akkor meghúzta a zsinórt. Az ejtőernyő fokozatosan bomlott ki, így nem rántotta meg nagyon a hátát. Ez volt a legszebb látvány, amelyet Neil valaha is látott – a hatalmas, fehér és narancssárga csíkos ejtőernyő óriási virágként borult a feje fölé. Biztonságban érezte magát, jól volt – túlélte a nagy sebességű repülés közbeni katapultálást.

Neil ugyanúgy katapultált a saját F9F Pantheréből, ahogyan ennek az F9F Coguarnak a pilótája teszi (U.S. Navy)

Nagyszerű érzés volt szabadon otthon lenni. Örömmel látta, hogy ereszkedés közben a szárazföld felé sodródik – vissza a Pohangi Repülőtér K-3 felé, ahol az amerikai Tengerészgyalogság támaszpontja volt.

A föld felé lebegett, közben ide-oda himbálódzott, és ahogy lejjebb ért, egy rizsföldet vett észre maga alatt. Kinyitotta a sisakja ablakát, és gyorsan kioldotta az összes csövet és kapcsot. Levette a sisakját és a földre dobta. Nem akarta, hogy bármi is akadályozza a gyors kiszabadulásban az ejtőernyőjéből, abban az esetben, ha ellenség venné körül.

Nekigyürkőzött…

Erős huppanással ért le a rizsföldre. Persze nem volt olyan rossz ez az ütés, mint amilyent akkor kapott, amikor a katapult kirúgta őt a Pantherből. Kiszabadította magát az ejtőernyőből, és rohant fedezéket keresni.

Alig néhány lépést tett meg, amikor észrevette a sisakját és a szíjait. Kiderült, hogy a sisak megrepedt az eséstől.

Felegyenesedett, és meglátta, amint egy amerikai dzsip száguld feléje.

Immár semmi kétsége sem volt afelől, hogy valóban a Tengerészgyalogság K-3 támaszpontján ért földet – a dzsipet ismerős fickó vezette. Egyszerre olyan széles lett a mosolya, mint fél Texas. Goodell Warren vezette a kocsit, aki a repülőiskolában az egyik szobatársa volt.

Warren a Tengerészgyalogság hadnagya volt, aki Pohang közelében szolgált. Rákiáltott: „Armstrong! Te meg mi a fenét keresel itt a rizsföldemen?”

„Goodie”, válaszolt fülig érő vigyorral. „Még soha nem örültem ennyire, hogy láthatlak!”

A két jó haver kadét megölelte egymást. Goodell Warren beszámolt neki a robbanásokról, amelyeket a tenger felől hallottak. Az észak-koreaiak által az öbölbe telepített aknák robbantak fel.

Neil azonnal rájött, hogy ha az ejtőernyőjét nem sodorja vissza a szél a szárazföld felé, akkor most ott lebegne valahol a halálos veszélyt rejtő vízben.

De szerencsére minden jól alakult. Warren hadnagy barátja, Neil gondját viselte, és azonnal a parancsnokságra vitte jelentéstételre.

A pilóták hagyománya szerint az ejtőernyő kioldózsinórjával a kezében Neil Armstrong jelentést tesz az őt kimentő tengerészgyalogosoknak a katapultálásáról (U.S. Marines)

Neil mindössze egy éjszakát töltött Goodell és a tengerészgyalogosok társaságában, ezután visszaküldték szolgálati helyére, az Essex repülőgép-anyahajóra, ahol kedveskedő ugratással fogadták. Ott várta őt az egyik pilótatársa, John Moore, akit sok évvel később a floridai Cocoa Beach polgármesterévé választottak, vagyis abban a városban, ahonnan Neil a Holdra indult. Moore megjegyezte, hogy Armstrongnak ki kellene fizetnie a Haditengerészet tulajdonában keletkezett kárt, beleértve a megrepedt sisakot is. Neil jót nevetett az ötleten, de akkor még a legkevésbé sem tudta, hogy a sors istenei azért mentették meg, mert történelmi jelentőségű feladatot szántak neki.

KETTŐ

BEREPÜLÉS, SIVATAG ÉS EGY MŰHOLD – VAGY HÁROM

Az 1950-es években a clevelandi Lewis Sugárhajtás Laboratórium sokkal kellemesebb hely volt, mint Észak-Korea csúf hegyei. A festői szépségű Rocky folyó által vájt, buján zöldellő völgybe telepítették. A völgy több kilométer hosszan, egészen az Erie-tóig nyúlt, és ahhoz a több száz hektáron elterülő ősparkhoz tartozott, amely Cleveland „smaragd gyöngysorát” alkotta.

Ez volt az egyik oldalán. A másik oldalát már akkor is – akárcsak ma – a clevelandi Hopkins Nemzetközi Repülőtér alkotta. A híres Lewis Laboratóriumot ma már John Glenn Kutatóközpontnak hívják. Mielőtt Neil valóra válthatta volna az álmát, hogy berepülő pilótaként dolgozhasson, a vadászpilótának vissza kellett ülnie az iskolapadba.

A legtöbben felismerték, hogy Neil több egy természetes tehetséggel megáldott pilótánál. Okos volt, jó elemzőkészséggel és műszaki érzékkel. Visszament a Purdue Egyetemre, ahol kegyetlen tantervet állított össze magának.

Alma matere az 1950-es években a repüléstudomány rangos intézménye volt, ahol repülőmérnöki diplomát akart szerezni. Itt már nem volt elég az, ha valaki el tudott vezetni egy repülőgépet. Többre kellett törekedni, a kutatómunkára fektetve a hangsúlyt. Előkerültek az íves szárnyprofilok, a Mach-számok, a rakéták… a kibontakozó új korszak szókincse. Neil azonban rájött, hogy mindez nemcsak izgalmas, hanem figyelmeztetés is egyben – izgalmas azért, mert a rakéták és az űrrepülés ígérete már felbukkant a látóhatáron, és figyelmeztető jel, miszerint már nem elég csupán pilótának lenni. De ott volt még egy apróság: felvételt kellett nyerni a Haditengerészet pilótakadét-programjába. Annak bizony ára van.

Neil megkétszerezte tantárgyai számát. A külvilág köddé vált számára. Figyelmen kívül hagyta, ehelyett egyik kreditet szerezte a másik után.

Legalább ilyen fontos, hogy a Purdue-n akkor már javában épült az első egyetemi repülőtér. Neil repülési időt szerzett magának, hogy ne essen ki a gyakorlatból, és amikor már jól állt a tanulmányaival, azt is megengedhette magának, hogy néha egy-egy napot lazítson.

Szó sem volt arról, hogy semmi más ne kötötte volna le az érdeklődését. Sok nőhallgató is járt az egyetemre, testhez simuló ruhákban. Az egyikük Janet Sharon volt. Janet más volt, mint azok a nők, akiket korábban ismert, és akikkel randizgatott. Mivel egyikük sem hozta szóba közvetlenül a témát, ezért csak feltevés maradt, hogy esetleg közös jövőt képzelhetnek el maguknak. Janet soha nem erőltette a dolgot, és bár mindig leplezetlenül őszinte örömmel üdvözölte Neilt, biztos volt benne, hogy ez a kapcsolata is egyszerű és többet nem ígérő marad.

Neil azonban addigra már elárulta a szobatársának, hogy szándékában áll feleségül venni Janetet. Előbb persze megígértette vele, hogy titokban tartja a hírt, így az nem is jutott el a nő fülébe.

Az utolsó szemesztere előtti nyáron Neil bemutatta munkája összefoglalóját az Országos Repülésügyi Tanácsadó Bizottságban (NACA, National Advisory Committee for Aeronautics).

Ez a szervezet volt a Nemzeti Repülési és Űrhajózási Hivatal, vagyis a NASA elődje, egyúttal a repülési kutatások világviszonylatban vezető intézménye. Neil nemcsak kutató berepülő pilóta szeretett volna lenni a NACA Edwards Nagy Sebességű Repülések Támaszpontján a kaliforniai sivatagban, hanem ugyanennyire vágyott arra is, hogy a repüléstudomány területén jelentős kutatómunkát végezzen. Semmi kétség sem fért ahhoz, hogy az Edwardson volt Neil Armstrong helye.

Egy probléma volt csak. Amikor Neil megszerezte a diplomáját, az Edwards még nem volt kész. A Nagy Sebességű Repülések Támaszpontját még nem avatták fel, Neil azonban nem tudta, hogy a Támaszpont élvonalbeli repülési kutatócsoportja nem akarta elveszíteni őt. Ezért a NACA továbbküldte a jelentkezését más központjaiba. „Ennek az lett az eredménye, hogy a Lewis Laboratórium megkeresett, és felajánlották, hogy töltsek be egy éppen megüresedett állást. Ez volt a legrosszabbul fizető állásajánlat, amelyet valaha is kaptam”, mesélte. „Visszatekintve azonban azt mondhatom, jól tettem, hogy elvállaltam.”

A Lewisban Neilnek egy öreg és nagyon lassú repülőgépet adtak. A Légierő C–47-nek nevezte. A polgári légiforgalomban a pilóták DC–3-ként emlegették, a Haditengerészetnél viszont az R4D jelölést kapta.

A NACA-nak volt egy R4D gépe, amelyet az ügynökség repülő laboratóriummá alakított át. Neil egyet nem értése jeléül morgott valamit, de ez a gép legalább az övé volt – teljesen az övé. Tökéletesen lehetett rajta tanulmányozni, hogyan képződik télen a jég a szárnyakon és a légcsavarokon. Neil hamarosan rájött, hogy a téli hónapokban a jegesedést legjobban az Erie-tó fölött repülve lehet vizsgálni. Az R4D-jével belerepült a jeges esőbe, és a jeges anyagból egy jó adagot beleeresztett a tó jéghideg vizébe. Ez még szórakoztató is volt. A munka többi része azonban nem.

„A NACA kizárólag kutatási jelentéseket és más papírokat gyártott”, morgott Neil. „Ha végrehajtottam egy kísérleti repülést, akkor el kellett készíteni a publikációhoz az anyagot. Ezután az »inkvizíció« elé kellett állni. Ez azt jelentette, hogy a szóban forgó cikket átnézte a túlnyomórészt angoltanárnőkből és könyvtárosokból álló szakértői testület, akik kritikus szemmel pécézték ki a legapróbb vesszőhibákat vagy más nyelvtani pontatlanságokat.”

A jó időjárásnak köszönhetően megmenekült a repülő laboratórium tehetetlenségéből. A derült égtől Neilnek jó kedve lett, és felrepült a magasba. Egy gyorsabb és mozgékonyabb F–82-est kapott, amelyikkel az Atlanti-óceán fölött nagy magasságban kellett repülnie. E próbák során többfokozatú rakétákat kellett indítania lefelé, a sűrűbb légrétegekbe, a jobb hőátadási arány elérése érdekében.

Neil már éppen kitanulta a többlépcsős rakéták indításának minden csínját-bínját, amikor felhívták az Edwardsból. A NACA Nagy Sebességű Repülések Támaszpontja kísérleti berepülő pilótaként akarta őt alkalmazni.

Nem kellett kétszer kérniük. A kísérleti berepülő pilótai munka olyan testhezálló volt neki, mintha rászabták volna. Neil otthagyta a Lewisban vállalt kötelezettségeit, majd az Edwardsba szóló vezényléssel a zsebében, a dugig megpakolt autójával elindult Kalifornia felé. Volt azonban még egy fontos feladata. Janet. Továbbra is azt szerette volna, ha Janet feleségül megy hozzá, és a gyermekeik anyja lesz.

Kalifornia felé menet elhajtott az Erie-tó és a Michigan-tó mellett, ott azonban északra fordult, hogy meglátogassa Janetet, aki nyári munkán volt egy wisconsini táborban. Egyszerűen ő volt a legfontosabb ember Neil életében, ezért szép csendben meggyőzte magát arról, hogy érdemes lenne egy-két szóval a nő tudomására hozni, mit érez iránta.

Őszinte személyiségéből fakadóan Neil hosszasan és alaposan végiggondolta, mit fog mondani. Ezek lehetnek élete legfontosabb szavai, ezért egészen biztos akart lenni abban, hogy a legérzékibb és a leginkább az alkalomhoz illő kifejezéseket használja, amelyek melegséget, gondoskodást és értelmet sugároznak. „Tudod”, fordult Janethez, „sokat gondolkoztam.”

„Tényleg?”

„Ha feleségül jönnél hozzám, és most az autóval velem jönnél az Edwardsba”, vigyorgott fülig érő szájjal, „akkor a NACA mérföldenként négy helyett hat cent költségtérítést fizetne.”

Janet nevetett. „Ezt most valamiféle házassági ajánlatnak kellene tekintenem?”

„Valahogy úgy”, nevetett Neil. „Mit szólsz hozzá?”

„Nos…” A nő mosolygott, miközben a férfi figyelte, amint a szél belekap a sötét hajába. „Talán érdemes fontolóra venni az ötletet.”

Janet aznap még nem utazott Neillel Kaliforniába, azonban hozzáment feleségül. Néhány hónappal később, 1956. január 28-án, a nő szülővárosában, az illinois-i Wilmette-ben esküdtek meg. Ahogy Janet megígérte a szüleinek, minden az előírások és az elvárt külsőségek szerint történt. Az esküvő után Neillel a frissen megszerzett ingatlanukra utaztak. A Sziklás-hegységen autóztak át a kaliforniai Mojave-sivatagba, egy kopár, felperzselt területre, ahol a tűző napsütésen és a homokon kívül csak egyvalami van: ott kornyadozott a tikkasztó hőségben az Edwards Légitámaszpont.

Az NACA Nagy Sebességű Repülések Támaszpontjának hangárja a repülőtér személyzetével és a repülőgépekkel az 1950-es években (NACA)

Neil nem volt egészen biztos, mit érez Janet a sivár pusztaság láttán. Csak remélni tudta, hogy majd megszokja ezt a semmi közepén elterülő helyet.

Abban viszont egész biztos volt, hogy ő szeretett itt lenni. Nem törődött a hőséggel. Nem törődött a sivataggal, mint ahogy azoknak a vakmerő embereknek a csontjaival sem, akiket ott ért utol a végzetük. Néhány hónap alatt hozzá kellett szoknia ahhoz, hogy a Valhallában él, ahová befogadják a világ leggyorsabb pilótáinak a lelkét, ahol a kiszáradt tómedrekben a világ leghosszabb kifutópályái rajzolódnak ki, ahol a perzselő hőségben a bátor repülők szétszórt otthonai között hatalmas hangárok emelkednek, és ahol minden teremtménynek el kell viselnie a szélviharokat, amelyek a sivatag szennyét befújják mindenhová, amit csak elérnek.

Éjszakánként a hőmérséklet a fagypont közelébe süllyedt, amihez decemberben még eső is társult. Az esővíz vékony réteget alkot a száraz tómederben, ettől történelem előtti maradványok buggyannak elő – ősi tengeri rákok, amelyeket a Csendes-óceán felől iderepülő sirályok felkapnak és felfalnak. Ahogy a szél ide-oda fújja ezt a vékony vízréteget, kisimítja az alatta lévő tómedret, amelyet azután a tűző napsütés keményre süt. Ezzel létrejön a hatalmas, természetes kifutópálya, hogy a sebes gépek minden korábbinál gyorsabban és magasabbra szálljanak.

Neil Armstrong úgy érezte, az Edwards az otthona. Izgalmasnak ígérkező pályafutás állt előtte, azt azonban még álmában sem gondolta volna, hogy a helyet 2014. március 1-jétől Neil A. Armstrong Repülési Kutatóközpontnak fogják nevezni.

Abban az időben ott építették az X–15-ös rakéta-repülőgépet, ami csak négy évvel később szállhatott fel először. Amíg a gép elkészültére várt, addig Neil alacsonyabb rendfokozatú kísérleti berepülő pilótaként és mérnökként dolgozott.

„Azt akarták, hogy sajátítsam el a NACA adatgyűjtési módszereit”, mondta Neil. „Volt egy P–51-es Mustangjuk, ez minden idők egyik leggyorsabb légcsavaros repülőgépe, azt akarták, hogy ezzel repüljek”, magyarázta. „Ennek a kéttörzsű változatával, az F–82-vel még annak idején a Lewisban repültem. Nagyon kezdetlegesek voltak a műszerei és az adatgyűjtő módszerei, nekem pedig kísérleti céllal rengeteg különféle manővert kellett végrehajtanom.”

„Jó iskola volt”, bólintott elismerően.

Tizennyolc hónap alatt Neil Armstrong a NACA összes kísérleti repülőgépével felszállt már – leejtették az ügynökség kísérleti, embert szállító rakétáit, vagy éppen a leggyorsabb vadászgépekkel üldözőbe vették azokat. A NACA-nak minden géptípus a rendelkezésére állt, beleértve két B–29-est is, vagyis ugyanolyan gépeket, amelyek annak idején a két atombombát ledobták Japánra.

„Mindkettővel repültem – a jobb és a bal oldali ülésben egyaránt”, mondta Neil. „A B–29-eseket az 1950-es években arra használtuk, hogy a rakéta-repülőgépeket több mint 100 alkalommal ledobjuk róluk.”

„Az első ejtési kísérletekben az X–1-et és a Douglas Skyrocket típusát dobtuk le. Átlagosan havonta tízszer repültem – szinte minden nap felszálltunk, amikor az időjárás engedte.”

„Persze nem minden ejtés volt sikeres – például az a Skyrocket sem, amelyiket 1956. március 22-én dobtuk le.”

„Stan Butchart másodpilótája voltam, a leejtendő rakétarepülő pilótája pedig Jack McKay volt”, folytatta Neil. „Amikor a B–29-essel elértük a körülbelül 9500 méter magasságot, akkor a négyes hajtómű leállt, egyszerűen megállt. Butch megfordította az ülését, hogy segítsen a mérnöknek kijavítani a problémát, a gép vezetését pedig átadta nekem.”

Neil átvette az irányítást, és leejtette Jack McKay-t a Skyrocketjével. McKay épségben leszállt odalent a száraz tófenékre, miközben Stan Butchart és a mérnök azzal voltak elfoglalva, hogy valamit kezdjenek a bedöglött hajtóművel.

Ekkor a következők történtek.

A B–29 megremegett. Ebben a hajmeresztő pillanatban Neil egy pillanatig azt látta, hogy egy lövedék formájú légcsavarszárny lő ki hátrafelé. A négyes hajtómű légcsavarja szétesett. Csak egy légcsavar nélküli, behorpadt motort látott.

„Úgy tűnik, az egész légcsavar darabokra szakadt”, mondta Neil. „Eközben odacsapott egyet a hármas hajtóműnek is.”

Butchart és a mérnök megpróbálták elfordítani a hármas hajtómű légcsavarjának a szárnyait – a légáramlással párhuzamos helyzetbe akarták fordítani a lapokat. Ezzel csökkentették a légellenállást és a megmaradt két hajtómű terhelését.

Neilnek a négyből két jó hajtóműve maradt, de nem egészen. Volt még egy probléma. Mindkét működő motor a bal szárnyon volt, ők pedig 9000 méter magasságban közeledtek az északi tó felé. Soha senki sem tett még le egy B–29-est 9000 méter magasból, ezért Neil arra gondolt, hogy kiengedi a futóműveket, ezzel megnöveli az ellenállást, mert máskülönben túlfutnak a tómedren. Örült, hogy Butchart visszavette a gép irányítását.

Ez volt a jó hír. A rossz viszont az volt, hogy a széteső négyes motor darabjai megrongálták a repülőgép irányítószerveit. Butch és Neil úgy döntöttek, hogy csak a kettes hajtóművet fogják a leszálláshoz használni, vagyis egyet a négy közül, mert az egyes hajtómű a gép törzsétől távolabb helyezkedett el, ezért nagyobb forgatónyomatékot ébresztett. A fellépő erő már így is megpróbálta kitépni a kezükből az irányítókart. Neil és Butch együttes erővel birkóztak a kormányrúddal és a pedálokkal. Minden tőlük telhetőt megtettek, hogy megtartsák a gépet, végül sikerült biztonságosan leszállniuk.

A B–29 vészhelyzete komoly dolog volt, ezért Neil alig említette Janetnek. Számára ez csak újabb adalék volt a repülésről írandó kézikönyvéhez.

Neil és Janet egyaránt gondoltak arra, hogy érdemes lenne folytatni a tanulást. Alkalmuk volt a főiskolai tanulmányaikat Los Angeles környékén folytatni, de eközben más fontos esemény volt előkészületben. A következő nyáron Janet még a repülésnél is fontosabb ajándékkal örvendeztette meg Neilt. 1957. június 30-án megszületett első gyermekük, Eric Alan Armstrong.

Barátaik rögtön érzékelték, hogy jelentős változás következett be Neil életében.

Nem akart különösebben kérkedni vele, de azért egyetlen alkalmat sem mulasztott volna el, hogy elbüszkélkedjék a fiával, akit Janettel Rickynek becéztek.

Csak egyetlen gondja volt a fiúval. Neil nem győzte kivárni, amíg Ricky belenő a baseballkesztyűbe. De végül csak sikerült, addig figyelgette fia növekedését, amíg a srác olyan atlétatermetű, közel kétméteres fiú lett, amilyennek apja mindig is látni szerette volna.

A keménykötésű ifjabb Armstrong állandó szereplő lett a baseball- és a futballpályákon. Hamarosan elmaradt a neve végéről az ipszilon – különösen a focicsapatban, ahol rúgósnak becézték.

2008-ban bemutattam Neilnek unokámat, Bryce-t. Büszkén meséltem neki, hogy Bryce egyetemi rekordokat ért el a futballban a Kelet-karolinai és a Shenandoah Egyetemen. Alighogy ezt kimondtam, az egyébként hallgatag Neil máris Rick lövéseiről áradozott Bryce-nak.

Beszélgetésük hosszúra nyúlt – mindketten szégyentelenül eltúlozták az igazságot. Én pedig csak akkor láttam közlékenynek Neil Armstrongot – igen, egy bőbeszédű Neil Armstronggal találkoztam –, amikor az elsőszülött fiával büszkélkedett.

Közismert tény volt, hogy Neil ugyanúgy szerette Ricket, mint a többi gyerekét. A család és a repülés olyan témák voltak, amelyekről szívesen beszélgetett a hozzá közelállókkal – de nem a nyilvánosság előtt. Ott Neil mindig rejtélyes maradt. Úgy tűnt, mintha kék szemén keresztül a lelkébe lehetne látni – de ez a szempár mindig azt üzente: „tarts távolságot!” Kisfiús arcáról hiányoztak a vonások, arckifejezése csak akkor változott meg, amikor a rá nagyon jellemző módon elmosolyodott.

Ha valaki kérdést merészelt feltenni neki, akkor Neil rámeredt, arra késztetve a kérdezőt, hogy némi várakozás után újabb kérdéseket tegyen fel. Csak ezután kezdett végre beszélni. Szavait mérnöki pontossággal megfogalmazott mondatokba öntötte – ami tudományos kutatói képzettségének közvetlen folyománya volt. Azt akarta, hogy amit kimond, az pontos és hiteles legyen. Nem szerette volna, ha később esetleg magyarázkodnia kellene egy könnyelmű kijelentése miatt, amely meggondolatlanul hagyta el a száját.

Neil Armstrong kétségtelenül kiváló volt, ami a tényeket és a pontosságot illeti.

De nem csak a munka számított.

Néha-néha viccelődött is. Neil rendszeresen elrepült a családi nyaralójuk fölött, és olyankor mindig megbillegtette a gép szárnyait.

Amikor ő és Janet önálló háztartást alapítottak, akkor először az Edwards környékén több különböző helyen laktak, és csak később vásároltak saját ingatlant a San Gabriel-hegységben.

„Azon a másfél kilométer magasban lévő birtokunkon volt egy kis kunyhó, ahová hétvégéken elvonulhattunk. Az otthonunk kényelmével ellentétben ez a kis házikó inkább az egykori pionírok életkörülményeinek állított tiszteletre méltó emléket”, büszkélkedett Neil.

„Padlója csupasz falapokból állt. Nem volt külön hálószoba, csak négy fekhely, egy aprócska káddal és egy kis konyhával. Kezdetleges volt a vízvezeték, villany pedig egyáltalán nem volt.”

„Természetesen meleg víz sem volt”, nevetett. „A zuhanyunk csak egy fa ágára akasztott tömlő volt. Néhány átalakítást azért elvégeztünk. Kihúztam néhány vezetéket, hogy legyen áramunk, és Janet rezsón tudjon főzni.”

„Senki sem lakott az Edwards közelében”, magyarázta. „A támaszpont óriási kiterjedésű volt, ezért mindenkinek legalább fél órát kellett autóznia, hogy megközelítse.”

„A víkendházunk olyan helyen épült, ahol buja volt a növényzet és sokfajta állat élt. Tiszta időben egész Dél-Kaliforniát beláttuk”, büszkélkedett Neil.

Északnyugaton a Tehachapi-hegység húzódott, csapásai a Mojave-sivatagtól a San Joaquin-völgy termékeny, zöld mezőiig kanyarogtak. Északkeleten magányos gránittömbök magasodtak ki a homokból, köztük a Saddleback és a Piute. Bár a vad nyári napsütés az őszi búza barnájára perzselte a tájat, a csapadékos tavaszokon tökéletes szépségű kertet alkotva, az egész völgy virágba borult.

„A munkahelyem 80 kilométer távolságra volt, egyetlen stoptáblával útközben”, nevetett Neil, miközben fogalma sem volt arról, hogy ha a hegyi otthonától az ellenkező irányban indulva átrepülünk bolygónk túlfelére, akkor az Edwardshoz hasonló világba csöppenünk.

Nem a Mojave-sivatag homokjában járnánk, hanem Kazahsztán hatalmas kiterjedésű sztyeppéin. A végeláthatatlan füves puszta csak tavasszal változik, sárgáról zöldre. A síkságon napnyugtakor semmit sem láthatunk, egyetlen levél vagy gallyacska sincs köztünk és a Nap között.

Az 1950-es években az orosz űrrepülés úttörőinek maroknyi csoportja ezt a kopár és lakatlan vidéket szemelte ki, hogy ott építsék fel a szovjetek a bajkonuri űrrepülőteret. Tökéletes helyszín volt a felvirágzó űrközpont számára, mert ideális volt a rakéták indításához, ugyanakkor az esetleges kudarcok csak kevés kárt okoztak a környék szegényes élővilágában. Még ennél is fontosabb szempont volt, hogy a hely elszigeteltsége miatt rejtve maradhattak a szovjetek titkai.

Eleinte katonai lövegeket és rakétákat fejlesztettek és próbáltak ki itt, éppúgy, ahogyan az amerikaiak a Canaveral-fokon. Azután, 1957. október 4-én a szovjetek egy hatalmas fehér hordozórakéta köré gyűltek össze, amelyik az első lépést volt hivatva megtenni az emberiség vitathatatlanul egyik legjelentősebb eredménye felé. Az elsőre készültek, azon jelentős események sorában, amelyek új irányt szabtak és új lendületet adtak Neil Armstrong izgalmas, a repülésnek szentelt életének, és amelyek eredményeképpen ő lehetett az első ember, aki egy Földön kívüli égitestre léphetett.

A rakétát R–7-nek nevezték. Nemcsak Neil, de még az indítóállvány mögött állók sem tudták, milyen történelmi esemény lesz a rakéta indítása. Be fog kerülni a történelemkönyvek lapjaira. Az időnként megálló, majd folytatódó visszaszámlálást egy olyan ember vezényelte, akit ugyanolyan fából faragtak, mint Neilt és társait. Ők azok, akik csak azt kérdezték: „Milyen magasra kell repülni?”

Azt a férfit Szergej Koroljovnak hívták, és most az indítóállás közelében, egy acélfalú helyiségben tartózkodott. Egy régimódi fapadon ült, kezében mikrofonnal irányította az indítást végző személyzetet. Ő volt a Szovjetunió rakétatudósainak vezetője, aki – ellentétben Amerika rakétaépítő zsenijével, dr. Wernher von Braunnal (aki SS-tisztként a németek „csodafegyverének”, a V2 rakétának atyja volt) – hazája kormányának áldásával és támogatásával dolgozhatott. Az R–7 négyszer akkora teljesítményű volt, mint von Braun Redstone-ja, és most arra készült, hogy Föld körül pályára állítson egy mesterséges holdat, megnyitva ezzel a Hold felé vezető utat.

Koroljov puritán gondolkodásmódja nem tűrt meg maga körül semmiféle luxust. Röviddel Kazahsztánba érkezése után kis, favázas házat épített magának, amelyik nem sokban különbözött Neil kaliforniai kunyhójától. A lényeges különbség Armstrong hegyi házikója és Koroljov háza között az elhelyezkedésükben volt: Armstrongnak 80 kilométert kellett autóznia a kifutópályáig, ezzel szemben Koroljov a házától rövid sétával elérhette az R–7 indítóállását.

Koroljov semmit sem bízott a véletlenre. Együtt dolgozott a technikusokkal és az esztergályosokkal, személyesen segített nekik megformázni és összeállítani azt a tárgyat, amelyik a Föld első mesterséges holdja lett. Koroljov alumíniumötvözetből készített gömböt tervezett, amelyikből négy, rugós ostorantenna állt ki. Két, akkumulátorokkal táplált rádióadója egy dallamtalan jelet sugárzott a világnak.

A műholdon nem voltak tudományos műszerek. Ennek a műholdnak egyszerűen csak azt kellett bizonyítania, hogy egy ilyen szerkezet sikeresen Föld körüli pályára állítható. A gömböt egy csúcsos, fém orrkúpban helyezték el, amelyet a technikusok az R–7 hordozórakéta orrára erősítettek.

Miután kiküszöbölték a rakéta technikai hibáit, az események felgyorsultak. A technikusok elhagyták az indítóhelyet, és biztonsági okokból vastag betonfalak mögött foglaltak helyet. A végső visszaszámlálás gyorsan ment. Ezt csak a maroknyi szakértőből álló, az indítást lebonyolító csapat tagjai hallották, valamint azok a hivatalos személyiségek, akik előkelő helyet vívtak ki maguknak a szovjet hierarchiában.

Arra készültek, hogy meghökkentik a mit sem sejtő világot. Visszahúzták a hatalmas indítótornyot és a tartóállványokat. Szétkapcsolták a torony és a rakéta közötti összeköttetést biztosító utolsó csöveket és kábeleket, amelyek tekeregve aláhullottak, majd rövid himbálódzás után megnyugodtak.

A rakéta már egymagában állt.

Teltek-múltak a percek.

Elérkeztek az utolsó másodpercek. Koroljov hangja törte meg a csendet: „Zazsigányije! Tri, dva, agyín.” (A szovjetek a korai startoknál nem alkalmaztak visszaszámlálást, ez az Amerikának dolgozó német mérnökcsapat találmánya volt - a fordító megjegyzése.)

A hatalmas lángoszlop szétterült a földön. Nekicsapódott az acélelemeknek, meggörbítette és szétszaggatta azokat, a betoncsatornákat követve fújt ki a hosszú, fényes, narancssárga lángcsóva a kopár tájba. Folyamatos, mennydörgésszerű robaj követte. A dübörgés végigsöpört egész Bajkonuron, amint Koroljov rakétája az egyenes tűzoszlop tetején lovagolva a magasba tört. Gyönyörűséggel töltötte el mindazokat, akik látták, mielőtt végleg eltűnt a szemük elől, hogy egyre gyorsabban száguldva eljusson oda, ahol emberkéz alkotta szerkezet még soha nem járt. Koroljov odabent maradt. Az orosz tudóst sokkal jobban érdekelték a rakéta működéséről érkező adatok, mint az R–7 indításával létrehozott pirotechnikai bemutató. Nem volt csalódott. Az értékek tökéletesek voltak. A hajtóművek menetrendszerűen álltak le. A fokozatok a tervezett módon váltak le. Azután, amikor az utolsó rakétafokozat is leállt, lerepült a műholdról a fém védőburkolat. A rugók kilökték a mesterséges holdat a szabad világűrbe.

A műhold a Szputnyik (útitárs) nevet kapta. Az égi mechanika törvényeinek engedelmeskedve, azonnal zuhanni kezdett, mert egy láthatatlan erő a Föld középpontja felé húzta. Hiába zuhant azonban a Föld felé, mert eközben 29 000 km/óra sebességgel száguldott, és egy olyan enyhén görbülő íven mozgott, amely pontosan követte bolygónk alatta görbülő felszínét.

Körülbelül másfél óra elteltével visszajött. Figyelembe véve, hogy mennyivel mozdult el a Föld az égi pályája alatt, mialatt ő körbejárta, a Szputnyik ezúttal a még mindig gőzölgő indítóállványtól mintegy kétezer kilométerrel északra repült el. Egész Ázsiában fogni lehetett a folyamatosan sugárzott, határozott bip, bip jelzéseit. Bajkonurban a hangszórókból lehetett hallani a hangját. Az indítást lebonyolító csapat mosolygott és örömujjongásban tört ki. Koroljov hozzájuk fordult, és mély átérzéssel így szólt: „Ma valóra váltak az emberiség legjobbjainak álmai. Elkezdődött a világűr meghódítása.”

Amikor a Szputnyik Föld körüli pályára állt, Neil Armstrong éppen a közeli Los Angelesben a kísérleti berepülő pilóták társaságának szimpóziumán vett részt.

Csalódott volt, amiért a Szputnyikot nem Amerika küldte az űrbe, mindamellett az orosz startot ígéretesnek tartotta. „Ez az esemény megváltoztatta a világot”, mondta Neil. „Teljes mértékben megváltoztatta hazánk álláspontját a történtekkel és a világűr jelentette lehetőségekkel kapcsolatban. Nem tudnám megmondani, hányan ismerték fel abban a pillanatban, hová vezet majd ez a fejlődés.”

„Eisenhower elnök így nyilatkozott: »Miért aggódnánk emiatt? Ez csak egy kis gömb.« De biztos vagyok benne, hogy ez csak az álca volt, amely mögött ő is komolyan aggódott”, magyarázta Neil. „Ha ugyanis az oroszok valamit Föld körüli pályára tudnak állítani, akkor akár egy atomfegyverrel az Egyesült Államokat is célba vehetik. A navigációs követelmények”, tette hozzá, „meglehetősen hasonlóak.”

Neil megítélése szerint tehát a Szovjetunió minden kétséget kizáróan technológiai előnybe került az Egyesült Államokkal szemben. A kocka el volt vetve, ő pedig a történteken morfondírozott. Tudta, hogy dr. Wernher von Braun és a csoportja az alabamai Huntsville-ben jobbak az oroszoknál. Tudta, hogy von Braun tapasztalt mérnökei már eddig is építettek olyan rakétákat, amelyek feljutottak a világűrbe. Von Braun egyik Redstone rakétáját néhány végfokozattal megtoldva Amerika már régen elérhette volna a Föld körüli pályát is. Akkor hát miért nem tették meg? Ebben Charles E. Wilson védelmi miniszter volt a hibás.

Neil, akárcsak sok kollégája a Nagy Sebességű Repülések Támaszpontján, tudott arról, hogy Wernher és csoportja már több mint egy éve próbált hivatalos jóváhagyást szerezni egy mesterséges hold Föld körüli pályára állításához. Wilson azonban ezt teljes képtelenségnek tartotta, ehelyett – Eisenhower elnökkel egyetértésben – egyértelműen úgy gondolta, hogy Amerika presztízsét jobban szolgálná a Haditengerészet Viking RTV–N–12A rakétájának egy nagyobb változata. A Haditengerészet körülbelül tíz ilyen rakétát próbált már ki. Ezek mintegy fele kudarcot vallott, ráadásul a végső sikerhez, egy műholdat pályára állítani képes hordozórakétához nagyobb hajtóműre és egy további rakétafokozatra volt még szükség. Bizonyos értelemben az Egyesült Államok egy még csak papíron létező, addig meg nem épített, Vanguard nevű rakéta mellett kiállva tette kockára a tekintélyét.

Eisenhower és Wilson ekkor levetették a Haditengerészet fehér egyenruháját, és a „polgári célú küldetés” feliratot akasztották a nyakukba. Így egy nagyszabású, 67 ország részvételével induló, nemzetközi tudományos vállalkozásba kapcsolódtak be, az IGY projektbe (Nemzetközi Geofizikai Év, International Geophysical Year). Senki sem volt biztos abban, hogy a ceruzára hasonlító alakú szerkezet képes lesz-e repülni, de legalább politikailag korrekt volt a lépésük.

Wilson 1956-ban arra utasította von Braunt, hogy távolítsa el a Redstone 29-et az indítóállásból. Ez a rakéta egy évvel hamarabb elindulhatott volna, mint ahogy az oroszok elindították a műholdjukat. De nem indult el. Neil és mások, akik a kutatás élvonalában dolgoztak, Washingtonba akartak menni, hogy Wilsont a városnak még a környékéről is elzavarják. Ehelyett aztán inkább Neil és berepülő pilóta társai mentek a városon kívülre, hogy megnézzék, mi is kering a Föld körül.