AMTAK E-KÖNYVEK

GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN

GARAT

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-34-0

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN

GARAT

1842

Tartalom

GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN

GARAT

1842

BEVEZETÉS.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

BEVEZETÉS.

Honi bárkánk, ha nem is közvetlen, nemsokára kétségtelenül ugyancsak hullámos tengerre jut, hol nagyobb a mélység, sűrűbb a szikla, s melynek hátán akadatlanul játszsza harczait a szélvész. Errül - azt hiszem - senki nem kételkedik, ki a jövendőnek szövedékibe a legközelebbi napnál tovább látni bír.

Ha nemzeti eseményeink évrajzait ütjük fel, azt látjuk: fajtánk jobbadán vihar és fergeteg közt élte napjait, s csak újabb időkben szenderült álomba. Előbbi harczaiban azonban szilárd bátorságnak és nyers erőnek fegyvereivel vítta ki leginkább diadalit; midőn ma, miután ezeknek élét eltompítá a civilisatio, egyedül értelmi súly által lehet győztes s tarthatja fenn magát. Valamint a bátor s az erős volt a hős hajdanta, most pedig egyedül az okosb, tanultabb és a jobb számoló a sikeres bajnok: úgy nemzetünk is más fegyvertárbul kénytelen megszerezni mai időkben védelmi és győzedelmi szereit, mint azelőtt, ha mint makacs gyermek, mely lábaival rugdos, karjaival csapdos stb. - az okosb dajka által magát bepólyáztatni és ekkép felette nevetséges állásba sülyedni nem kíván; minél nemzetekre nézve nincs nagyobb kárhozat, mert a nevetségesbül ma többé nincsen feltámadás!

Mi tehát a teendő, ha csakugyan igaz, hogy mozgalmasb idők küszöbén állunk? Mire én így sóvárgok az egekbe: bár állna valaki elé, kinek keble, kinek feje tiszta, és ki ily színben is áll a nagy közönség előtt, s harsogtatná angol hajóskapitányként azon ismert parancsot minden magyar hallatára: "All hands on deck", mely parancs akkor szakítja a tengeri moraj és a szelek bús fuvalminak monotoniáját ketté, midőn sötétre borul a láthatár, s vihar közelít, vagy mikor ellenség tűnik a komoly habokbul elé. "Mindenki a helyére s kötelességét teljesítse!" Bizony mondom, ez most a legfőbb szükség; mert máskép csakhamar oda lesz élet és, mit már megmentettnek tartánk, becsület, de még más nemzetek rokonszenvű emlékezete is. Elsülyesztve, kitörülve, a nagy természetnek egyetlenegy könyörületes könnye nélkül! S pedig nem más jövendő vár ránk, - Istenért, ne csaljuk magunkat - ha azon vakbuzgóságnak, hogy ne nevezzem, irigy agyarkodásnak, még mielőtt késő volna, nem vettetik gát, mely szerint bajaink okát a leghangosabbak lankadásra nem térő szorgalommal főkép bizonyos osztályoknak és felekezeteknek tulajdonítják, melyek véletlenül magasabban állnak, mint ők, vagy melyekre a játszi szerencse kedvezőbben mosolyga, mint rájok; és ha nem szakíttatik tüstént félbe azon szerencsétlen hév, melyhez képest bizonyos párt parancsolva, sőt erővel követelve buzgólkodik a magyart felemelni azon állásra, azon felsőbbségre, melyre mai időkben egyedül értelmesség, türelem és idő emelhet. - Igen, elsülyesztve, kitörülve a nagy természetnek egyetlenegy könyörületes könnye nélkül, felejtve lesz a magyar. Mert osztályok, felekezetek megtámadása, lealacsonyítása ellenhatást szül, kivált mai rugékonyabb napokban, a visszalökés pedig isméti megtámadást s így tovább, míg a kölcsönös lemocskolás és sárral dobálás undok harcza által a részek kifáradva és tönkre döntve végül annyira elbágyadnak, hogy aztán, ha ármány veszteg marad is, - s nagy Isten! Magyarországban mikor pihent ez - maga magátul bekövetkezik azon bús logika, mely szerint lelkesedés, szilárd akarat s remény helyibe a viszontorlás átka által halál, rothadás és féreg áll. Erő nélküli hetvenkedés és nagylelkű felpuffadtság - mint a Jelenkor idei 42-ik számában igen graphice írva van - ellenben kaczajt gerjeszt. Azon nemzet sírján pedig, mely kitűrni tudás helyett - mi ugyan soknak ajkán peng vagy inkább kong, de felette kevésnek keblében él, - pajzán viszketegében minden erőket maga ellen felingerel s belső agyarkodás által sülyed el, - mi nem egyéb, mint az őrültnek agóniája és rothadás - ily nemzet sírján a sympathiának bizony egyetlenegy virága sem fejlik; annak köz utálat, köz undorodás egyedüli bére és felejtés.

Más országokra, kivált Galliára hivatkozva, a viszontorlások eredménye más színben mutatkozik, s nem tagadhatni, hogy az ott kiállott crisisek után - más kérdés, vajjon a kiállott crisisek által-e - mint elaggott, lombjaitul megszabadított fa, új erővel sarjadoz nemzeti élet és nemzeti dísz. De ugyan Magyarország ilyféle körülmények közt létez-e, s nem szövevényesb-e állapotja nem mint Francziaországé, de mint eddigelé a világ akármely népéé? Ó ne csaljuk magunkat, itt fekszik nemzeti bajaink, nemzeti súlyos nyavalyánk gyökéroka, mi ha kellő tekintetbe nem vétetik, a legékesebb szó, a legbölcsebbnek látszó vágy, indítvány vagy tett bizony a dolognak csak felszínén marad.

Engedd a szőlő fürtjeit szabadon és egészen kiforrni, s kedvemelő aranynedv leszen eszközlésed díja; ámde késztess különelemű részeket, mielőtt a bölcseség és idő vegytana által nem rokonosultak volna egy kissé, vagy mielőtt egy rész a másik fölött bizonyos felsőbbséget magának ki nem vítt: s ugyan nem természetes-e, mikép tisztára forrt egész helyett az egymást emésztő heterogén részekbül valami undok zagyvalék válik, mely legott rothadásba megyen át? S im ez Magyarország mostani állapotja, melyet némi túlbuzgó, de elég mély felfogással nem bírónak viszketege és tapintatlansága idézett ránk. Úgy hogy nyavalyánk mindinkább s inkább súlyosodni látszik, s már a végvonaglásnak is mutatkoznak bizonyos jelei; mikor az érzékek gyengülnek, szédeleg a fő, s ide-oda kapkodások közt józan összeköttetés nélkül majd magasztos phantasiára hevül a halandó, majd visszaborzad a megsemmisüléstül s segítség után eseng, vagy a megtörött remény elszánásával az öröklét megnyilt küszöbére mereszti szemeit. S ezen kép - kérdem - nem hasonlít-e országi mozgalmink s kivált honi literaturánk - az újságlapokat természetesen s igen igen ide értve - újabbkori összességéhez? Valóban, úgy látszik, mintha már az utolsókban volnánk.

Ki volt első, tizedik, századik, ki a magyarnak hátrafordított arczát, miszerint mindig csak Mohácsot és Mátyást bírt látni, előre fordítá, hogy elvégre ne mindig a multba, de egy kissé a jövendőbe is tekintsen, nem tudom, s ez mindegy; csak hogy, hála az ég, már most néha előre is néz; de annyi igaz marad, mikép én is - s pedig jó ideje annak - a "magyar volt" helyett a "magyar leszen"-t tűztem ki zászlómra.

Azonban valamint megtörténik soknál, hogy ha fél, maga magának efféle kis beszédet hajlandó tartani: ilyen, amolyan! itt nem kell félni stb. Úgy megesik szinte soknak, hogy azért igér Magyarországnak jövendőt és azért jósol fajtánkrul még csak most "leszen"-t, mert olyannyira sóvárog ez után, és hogy önmagát felbátorítsa, jóllehet hidegebb megfontolás és belső meggyőződésénél fogva tisztán áll előtte, mikép Magyarország vagy haldoklik, vagy már meg is holt, s soha többé fel nem támad, belőle soha semmi nem lesz, s mostani melegsége nem egyéb, mint az életnek még tökéletes ki nem hűlte vagy már a rothadási forrongásnak heve. S most vallják meg azon magyar férfiak, kik ha visszaborzadnak is a haláltul, még is elég bátrak annak szeme közé tekinteni, mit gondolnak minden magok és mások előtti rejtély nélkül veséik legbensőbb, legrejtettebb redőiben; s ugyan vessenek e komoly kérdés iránt magukkal elvégre őszinte számot: hiszik-e csendes, hideg vérrel, kivetkezve minden vágy-, remény- s édes ámításbul, hogy valóban még lesz valami nevezetesb - értődik, nemzeti és alkotmányi tekintetben - belőlünk magyarokbul, vagy nem akarják-e magoktul is eltitkolni, mennyire sejtik, sőt mennyire hiszik nemzetünk aggasztó közelítését végképi elenyészéséhez, és ha ki nem merik mondani azon komoly szót: "oda vagyunk", ugyan nem teszik-e ezt sokan azért, hogy legalább pillanatokra távoztassák a honi hajónak tökéletes elsülyedését, melynek természetesen annál elkerülhetlenebbül és szaporábban kell bekövetkezni, minél szaporábban és nagyobb egymásellenzésbe jő a sülyedő hajónak népe - t. i. a magyar. S ugyan nem ily meggyőződés él-e felette számosban, kivált a tehetősb osztályban, kérdem, és nem fő oka-e ezen nézet mindazon hidegségnek s visszavonulásnak vagy legalább közönyösségnek, melylyel annyi magyar viseltetik Magyarország iránt? Ki semmit sem vagy csak keveset remél, az rendszerint - és csak Istenért ne keressünk úton-útfélen Deciusokat - semmi vagy csak felette kevés erőt lelend akármi nehezebbre is magában és mindig hajlandó lesz, nemesb vagy nemtelenebb, vagy mi tán éppen annyira megy: külföldi képekkel vagy belföldi mámorral gondolkozó tehetségét - mely csak sötétet mutat - akármicsoda álmokba is ringatni.

Van azonban - s itt nem szólok azon ábrándseregrül, Magyarország azon szerencsétlen kinövésérül, mely valami képzelet alkotta hazában él, és mely minden gyakorlatit, minden ténylegeset ellenezvén vagy gyanusítván, Magyarország polgári kifejtését szinte lehetlenné teszi, e felekezetrül nem szólok; mert hiszen ki bírja azt felszámolni, mi mindent nem képzel ez - de van olyan is, mondom, ki nem maga magának s másoknak felbuzdítása és felbátorítása végett, hanem bona fide s nem felhevült ábrándozások s szívandalgó remények, hanem a hihetőség hideg számai után hiszi, hogy "a magyar még lesz". Már mely osztályrésznél áll itt a való, melynek számegybevetése mélyebb, helyesb, az más kérdés. Mi engem illet, én mindig hittem s most is hiszem: Magyarország még nem volt, de csak most lesz: vagy határozottabban mondva, hogy a magyar faj még el nem érte léte főpontját. Ámde ennek bővebb fejtegetése, okokkali támogatása nem ide tartozik. Elég az, hogy egy körül senki, - s itt ki merem mondani - kinek feje hűn szolgálja gazdáját s csak félig meddig is kellő helyén áll, nem kételkedik; egyben mindnyája kezet fog, abban t. i., hogy a magyar fajnak léte koránt sincs biztosítva még, a magyarság éppen nem kőszikla, melyen az idők és körülmények eseménye habként könnyen szétpattanna, s hogy nemzetünk kifejlését, felemelkedését eszközleni valóban nem csak nem könnyű és távolrul sem gyermeki játék, de maga nemében tán az a legszövevényesb működések egyike, melyek az emberiség évrajzaiban csak valaha is előadták volna magukat.

Legokosabb embereink nagyon kételkednek s nemcsak nemzetünk egykori nemesb kifejlődésén, hanem hogy alkotmány és nemzetiség tekintetében csak in statu quo is némileg megmaradhatunk-e? Állapotunk maga nemében valóban egészen különös, s mondhatni, az emberi események közt egyetlen.

Ázsia kebelébül kiszakítva Hunnia határjai közé szorítkozék a magyar. Idegen népek veszik körül, melyekhez se rokon vére, se rokon keble. Századi viharoktul hányva-vetve, feltűnik a dicsőség fényében ugyan néha-néha, de mindig csak pillanatilag, mert léte jobbadán inkább csak túlhév vagy pangás, futva vagy alva, se hátra, se előre. Újabbkori összeköttetésénél vagy inkább házasságánál fogva mély álomba merül, és a civilisatiónak álfényétül s álgyümölcseitül elszédítve, elcsábítva, durva dicsőségébül lassan kivetkőztetni hagyja magát a nélkül, hogy a vesztett durva fény helyett a polgári csinosodás, a köz szabadság, a köz nemzetisedés fénykoszorúját tenné fejére. Majd kimondhatlan belső megelégedéssel - a jobb embernek szemében azonban utálatteli - nyugvásba merül, s szinte századon át, betű szerint: Papadacsi Mustafa szerepét játszsza, s parókájának hajporán kívül - ha felette kicsinyeket erővel nagyokra emelni nem akarunk - szinte nincs más áldozat, melyet a nemzetiség angyalának engesztelésül menynyekbe küldene. Elvégre Magyarországban minden inkább van, mint magyar, s az, ki van, nem tudja az ember, tulajdonkép magyar-e, latán-e? - Ennyire vagy inkább ily mélységre terjedett már csak néhány évvel ezelőtt a köz marasmus. Csak egy hajszál szakadjon még, s nem marad egyéb hátra, mint a hat deszka. - Ötven s néhány esztendeje azonban, mióta megint az élet felé fordult a magyar. Most mint a halálos betegségbül kiszabadult, még felette gyenge, felette bágyadt; láznak, sőt lobnak a symptomái mutatkoznak itt-ott stb., szóval: a test még felette kérdéses állapotban van. A tökéletes fellábadozásra egyébiránt a legnagyobb hihetőség, mert mindünnen fejledeznek a nemzeti erőnek jelei, de csak jelei, mert igazi erő, az oly hosszas és súlyos nyavalya által tökéletesen elgyengült testben, még éppen nincs.

A magyar lehető legmélyebbre sülyedt, s aggasztó ideig feküdt a legéletnélkülibb dermedezésben; de magában csuda erőt lelvén, a halál küszöbén fordult vissza az élet felé, s minden hihetőség szerint legszebb férfiúságra virul, ha most, midőn külveszélyibül némileg kibontakozék, maga magát meg nem gyilkolja, vagy inkább: ha bizonyos nemzeti operatorok általi és minden ellentállás nélküli meggyilkoltatását nem tűri. Hol van más ily eset az emberiség évrajziban? S ugyan százszor kell-e ilyeseket ismételni, mikép végre kellő figyelmet gerjeszszenek? Hol tartá magát századokon át egy kis sarjadék idegen határok közt, úgy mint a magyar a német, a tót, a törökség árjai közt fenn? Micsoda nemzet löké hosszas álmai közt minden eredetiségének jeleit, sőt még nyelvének használatát is magátul annyira el, s melyik taposta maga magát oly otrombául s oly irgalmatlanul, mint a magyar; s ennyi szégyen, ennyi gyalázat után mely nép bírt viszont annyi lelki erővel, annyi élettel, saját bűnein elpirulva vagy inkább elhalványodva, magával a halállal szállni szembe? Mely nép eseményei mutatnak ily lépcsőzetet, mely nemzet élete fejlődött ekkép ki? Egyé sem.

A magyar állása felette különös, s valóban, ha tán a világon minden kivétel nélkül nem a legszövevényesb is, mit nem kívánok erősítni, s mit tán kár volna ezúttal taglalni, minden esetre mégis a nemzetek körülményei közt bizonyosan a legbonyolódottabbak egyike. Ez - azt hiszem - senki által kétségbe nem vett vagy legalább nem vehető tény. De ha ez áll, s e sarkolatot kellene azon számtalan időelőtti indítvány s megbocsáthatlan rögtönzés és handabandának, melytül szegény hazánk gözölg, kimentésére és kiszépítésére alapjábul kiforgatni, s nem mindigi lamentatiókkal s széles phrasisokkal állni elő, ha - mondom - tény s megczáfolhatlan tény, hogy létünk a lehető legszövevényesb, igazi filigrán: akkor oly kevéssé tagadhatni, mikép kétszer kettő nem öt, hanem négy, azt is, hogy egyedül a lehető legnagyobb óvakodás, türelem és bölcseség által tarthatja fenn magát a magyar, s köthet ki egykor a nemzeti üdv partjára; midőn viszont bizonyosan mindinkább összekeveredik, nagyobb és nagyobb forrongásba s végkép hagymázba esik, ha maga magára felette nem vigyáz és lépcsőnkénti felüdülés helyett, melyhez türelem, szilárd elszánás és bölcseség kell, rögtönzés, hiú fénykeresés és felszínség pedig éppen nem kell, már most kiáll túlbízott bramarbásként a síkra, mindenkit kihívó, ledörgő és lemennykövező, vagy ha álprófétáknak ad hitelt, kikben semmi mélység, semmi tapintat, de annál több öntúlbecsülés és innen fakadó arrogantia, vagy ha kuruzsolóknak enged szabad kontárkodást, kik, bárhol fájjon is a nemzeti test, ha ez egész ország lenne is, mint például Horvátország, sok fejtörés nélkül, mint éppen indignatiójuk csoszszan, minden tétova nélkül rögtön amputatiót javaslanak, s volna csak annyi erejük, a mennyi jóakaratjuk!! végbe is vinnék, kivált ha egy kis kialvásra nem engedtetnék nekik egy kis idő, midőn aztán felette ügyesen ugyan, de a kissé mélyebbre látó szemében felette szánakozásra méltólag ismét bekanyarítnak a magyar nemzet nagy dicsőségére, s azt hiszik a boldogok, hogy ily gőgteli mennydörgés vagy inkább ilyféle gőggel megterhelt felhőszakadás, mikor egész nemzetnek fejedelméhez hite vétetik kérdésbe s gyanúba, bosszú nélkül maradand.

Húsz-harmincz évvel ezelőtt s még újabban is, mikor azt mondám: "nincs nagyobb kín, mint rothadó nemzetnek tagja lenni", a megmenekülés lehetősége szintúgy lebegett előttem, mint ma. Ha azonban remélettem, sőt azon szent hit tartá fenn leginkább létemet, mikép a magyar dísztelenül a népek sorábul ki nem fogna törültetni, mégis szakadatlanul rebegett keblem, nemzeti súlyos nyavalyánk annyi epesztő symptomáin. Erőtlenség, köz bágyadtság vala akkor a legfőbb baj és vízkórsági vég a szomorú prognostikon; mikor ma többé nem annyira erőtlenség, nem köz bágyadtság kórságunk fő jele, hanem a mindinkább fejledezö erők kicsapongó, lázba, lobba menő iránya; s ha halnunk kell, gyulladás vagy gutaütés által leljük most végünket. S valóban nem csudálkozhatni eléggé azok meg nem fogható vakságán, kik nemzeti diagnosisunk egészen megváltozott létét nem bírják vagy nem akarják látni, vagy legalább, ha nem látják, mások tanácsát oly kevés figyelemre méltatják. Nemzeti állásunk egészen megfordult. De azért mindent összevéve, nem rosszabb az most, sőt sokkal szerencsésb, mint vala ezelőtt; mert ha azelőtt, mielőtt felébredénk, tán hosszabb élet volt is előttünk, mint ma, oly nemzetiség nélküli, oly korcs, oly gyáva élet vala az, hogy minden "nemesbnek" ily állati tengésnél, ily szégyenteli létnél bizonyosan még az öröki elszenderedés is sokkal kívánatosb; midőn ma mint szirtek közti, vihar űzte s irányát vesztette gálya, ha csakugyan vesznünk kell, rövid kín után leljük a felejtés tengerének fenekén örök sírunkat csakhamar. És ez, habár szomorú, de gyakorlatilag szólva, mégis nagy nyereség, minthogy valamint egyesnek, úgy népnek is elmúlhatlan üt órája, mikor az életnek, a sokszor oly keserű életnek drága bérét letenni köteles. S ha a magyar fajnak, e keleti rajnak valóban ütött volna órája, legyen annyi epedései után legalább végvonaglása lehetőleg rövid. S ez csak nyereség! S mi, a magyar fajnak egyes tagjai, kik éltünkön keresztül hűn szolgáltuk a nemzetiség s szabadság angyalát, és semmi nem törheté meg szent hitünket, hogy habár későn, de egykor bizonyosan kimondhatlan nemzeti díszre fogna virulni a magyar, mi ne gyengüljünk gyáva panaszra, habár létünk Istene csak altatás volt volna is; mert ha kifejlett nemzeti nagyság, salakjaibul kitisztult köz polgárisodás utáni sóvárgásunk mint szappanbuborék ketté pattan is, s világosan tűnik fel előttünk virrasztásink, verítékünk, fáradalmink minden ok s gyümölcs nélkülisége, s hogy hasztalan pergett le életünk, mégis csak áldhatjuk sorsunkat, mert legalább az emberi álmak legtisztábbjait, legnemesbjeit álmodtuk, s vérrokoninktul magunkat a halál óráján sem különözvén el, sülyedjünk magasztos elszánással! Készüljünk el a legrosszabbra, mert soha, de soha a magyar, nemzetiségi és ekkép alkotmányi tekintetben, minthogy e kettő szorosan egybefügg, nagyobb veszélyben nem volt! De azért, mivel sebesebben váltják fel magokat az események és nemzeti testünk ingadozásban van, s mindinkábbi mozgalmak árja bőszül okvetlenül ránk, s tán nemsokára bukunk, azért ne hagyjuk magunkat. Álljunk ki, keblünket kettőztetett erőre lelkesítve, mindnyájan a gátra, és akár volna utolsó óránk, akár csak most fakadna nemzeti létünk szebb hajnala, "virraszszunk", mint csak folyó évi június 19-én igen bölcsen van mondva ...csak hogy ekkor is e tájbul, mint szinte mindenkor mindenben, ismét el lőn hibázva a józan alkalmazás. Mert ha virrasztás által azt értjük, hogy forró vérünknek s hörcsökös indignatiónknak ne vessünk féket, de hagymázos álmatlanságinkban jobbra-balra csapván, mindenkit tőlünk elidegenítsünk és ekkép magunkat mindinkább elszigeteljük; éjjeleinket azért töltsük álmatlan, mikép képzelethevülten rosszúl sült terveket koholjunk az úgy is eléggé zagyvalékos honnak végképi chaosba döntésére; Faustként éjjeli mécsünknél azért üljünk lankadatlan éberségben, mihez képest nyavalyás túlbízottságunkban minden erőket magunk ellen felidézzünk, felriaszszunk és saját hasznunk vagy felemelésünk végett koczkára tegyük fajtánk üdvét s e kárhozatteli játékot elveszítsük: akkor inkább aludjunk s aludjunk mélyen; s ha hiú viszketegünk ezt nem engedi, mert coute que coute, ha egy egész nemzet elsülyesztésével volna is ez egyedül megvásárolható, a nép bálványa akarunk lenni: akkor jobb óráinkban, ha csakugyan nem egyedül külszín és széles szó sajátunk, de bennünk belbecs és magát megtagadó lélek is él, vagy ha csak egy kis gyakorlati eszünk is van, akkor térdeljünk le a nemzet oltára előtt, s a nemzetiség angyalának engesztelődéséért esedezvén, tegyük le a kolompot s álljunk megint a közsorba, hová úgy is elsodor minden túlbecslényt az idő meg a tizenkilenczedik század szelleme, mely kivált lelki zsarnokot sehogy sem tűr, csakhogy a lerántott bálványt nemzeti átok, a maga leszálltat pedig minden jobb ember köszönete kíséri, s mi több, ily drámát a mostani még annyira gyenge magyar alkalmasint csak életével fizethetne, ha végig ki volna játszva.