A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Bret Easton Ellis: American Psycho

Vintage Books/Random House, Inc., New York, 1991

Fordította Bart István

Copyright © 1991 by Bret Easton Ellis

Hungarian translation © 1994 Bart István

Hungarian translation © 2021 Bart István jogutóda

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor

Borítókép © Aleksey Oleynikov / Shutterstock

ISBN 978-963-479-832-3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Turi Márton

Szerkesztette Bajtai Zoltán

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

E mű a képzelet szüleménye.

Szereplői, a benne említett esetek, akárcsak a szereplők közötti párbeszédek – néhány véletlenszerű utalástól eltekintve, melyek egy-egy közismert személyiségre, termékre vagy szolgáltatásra vonatkoznak – merőben képzeletbeliek, tehát nem céloznak valóságos személyekre, és nem céljuk, hogy rossz hírét keltsék bármely valóságos cég valóságos termékeinek vagy szolgáltatásainak.

BRUCE TAYLORNAK

Természetesen mind a feljegyzések szerzője, mind maguk a „Feljegyzések” a képzelet szülöttei. Mindazonáltal olyan személyek, mint e feljegyzések szerzője, létezhetnek, sőt kell is létezniük a mi társadalmunkban, kivált ha figyelembe vesszük azokat a körülményeket, amelyek között általában kialakult a társadalmunk. Szeretném a szokásosnál tüzetesebben megrajzolni a közönség előtt a közelmúlt egyik jellegzetes típusát. Ez a most utolsó éveit élő nemzedék egyik képviselője. Ez a személy ebben „Az egérlyuk” című részletben maga mutatkozik be, maga ismerteti nézeteit, és mintegy meg akarja magyarázni azokat az okokat, amelyek miatt megjelent, illetve meg kellett jelennie közöttünk. A következő részletben aztán e személy igazi „feljegyzései” következnek életének néhány eseményéről.

FJODOR MIHAJLOVICS DOSZTOJEVSZKIJ

Feljegyzések az egérlyukból

(Makai Imre fordítása)

Nagyon sok ember elköveti azt a hatalmas hibát, hogy azt hiszi, a jó modor egyszerűen csak a derűs lelkiállapot kifejeződése. Holott valójában az emberi viselkedés számos válfaja kifejezhető udvarias formában is. Hiszen éppen ebben rejlik a civilizáció lényege – a jó modorban s abban, hogy nem mindjárt támadólag lépünk fel. Sok kárt tett e tekintetben a természetes viselkedéshez való visszatérést hirdető rousseau-i ihletésű mozgalom, mely a hatvanas években dívott, s melynek hívei arra hivatkoztak, hogy „Miért ne mondhatná ki mindenki őszintén azt, amit gondol?”. Pedig a civilizáció törvényei szerint mindenkinek tudomásul kell vennie, hogy igenis léteznek bizonyos korlátok, melyekhez alkalmazkodni kell. Ha mindenki mindig kiélné minden ösztönét, az oda vezetne, hogy előbb vagy utóbb legyilkolnánk egymást.

MISS JÓ MODOR (JUDITH MARTIN)

És az senkit sem érdekel,

hogy közben minden darabokra hullik

TALKING HEADS

ÁPRILIS BOLONDJA

KI ITT BELÉPSZ, HAGYJ FEL MINDEN REMÉNNYEL; ez van kiírva vérvörössel a Chemical Bank falára, nem messze a Tizenegyedik utca és az Első sugárút sarkától, méghozzá akkora betűkkel, hogy a taxi hátsó üléséről is jól olvasható, ahogy a kocsi előreszökken a Wall Streetről kiforduló autócsordával, és Timothy Price el is olvassa a feliratot, bár a következő pillanatban már egy autóbusz veszi el előle a kilátást, és attól fogva csak a busz oldalán díszelgő Les Misérables hirdetést látni, Price-t azonban, aki a Pierce & Pierce cég alkalmazottja és huszonhat éves, ez feltehetőleg nem nagyon zavarja, ugyanis előreszól a sofőrnek, hogy kap tőle öt dollárt, ha most gyorsan felhangosítja a rádióját, amelyből a „Be My Baby” című szám szól, amit a fekete bőrű taxis, aki nem amerikai, meg is tesz a kedvéért.

– Leleményes vagyok – állapítja meg magában Price –, valamint kreatív, fiatal és gátlástalan, célratörő és jól képzett. Lényegileg tehát arról van szó, hogy a társadalom egyszerűen nem engedheti meg magának, hogy lemondjon rólam. Én nagyon értékes ember vagyok. – Ettől a gondolattól Price kissé megnyugszik, tovább bámul kifelé a taxi koszos ablakán, feltehetőleg a Negyedik sugárút és a Hetedik utca sarkán álló McDonald’s falára vörös spray-vel kiírt szót nézi: FÉLELEM. – Azon a tényen azonban semmi sem változtat, hogy mindenki szarik a munkájára, utál dolgozni, utálja az állását, és persze én is utálom a munkámat, és te is utálod a munkádat, amint a múltkor magad is bevallottad. De mi a fenét csináljak? Talán menjek vissza Los Angelesbe? Szó sem lehet róla. Csakhogy én nem azért iratkoztam át a UCLA-ről a Stanfordra, hogy most ennyivel beérjem. Vagy talán egyedül állok azzal a véleményemmel, hogy egyszerűen nem keresünk eleget? – Közben – mintha filmet néznénk – megint autóbusz húz a taxi mellé, és az előbbi szót ismét a Les Misérables plakátja takarja el, de nem az előbbi plakát, hanem egy másik, ezen ugyanis Eponine arcára valaki felírta keresztbe, hogy BUZIKURVA. Tim kifakad: – Van egy kis öröklakásom itt, New Yorkban. Meg van egy kis hamptonsi vityillóm, a fene ott egye meg.

– Az a szülőké, barátom; örökség.

– Igen, de én megveszem tőlük; pénzért. Hangosítsa már föl egy kicsit azt a szart – szól rá a taxisra ingerülten, mégis szinte mellékesen csupán, miközben a rádióból tovább bömböl a Crystals zenéje.

– Nem megy, főnök, ez a minden – feleli alkalmasint, rossz angolsággal, a taxis.

Timothy azonban ezt meg se hallja, folytatja magában ingerülten. – Talán ha Blaupunkt rádiókkal szerelnék fel a taxikat, elviselhetőbb lenne ez a rohadt város, és akkor maradhatnék is akár. Esetleg ODM III vagy ORC II dinamikus állomáskeresővel? – Erre a gondolatra ellágyul a hangja. – Bármelyik megtenné. Baromi jó lenne, drága barátom, baromi jó.

Leakasztja nyakából szemlátomást nagyon drága walkmanjét, és közben tovább panaszkodik. – Én nagyon utálom az örökös panaszkodást… tényleg… de ez a piszok meg ez a szemétáradat és szenny, ami elönti a várost, ez már túlmegy minden határon, és te is tudod, meg én is tudom, hogy ez szinte már stílus… – Közben felnyitja vadonatúj, Tumi gyártmányú, borjúbőr diplomatatáskáját, amit a D. F. Sandersnél vásárolt. Belehelyezi a walkmant az irattárca nagyságú, összecsukható és hordozható, vezeték nélküli Panasonic Easa-phone telefonkészüléke mellé (azelőtt csak egy vacak, NEC gyártmányú, Porta hordozhatója volt), és előveszi a reggeli újságot. – Egyetlen számban… egyetlenegy számban… lássuk csak… megfojtott manökenek, háztetőkről az utcára dobott csecsemők, gyerekgyilkosság a metróban, kommunista nagygyűlés, meggyilkolt maffiafőnök, náci mozgolódás – izgatottan lapoz –, AIDS-es baseballjátékosok, további maffiahírek, közlekedési káosz, hajléktalanok, mindenféle elmebeteg, úgy hullanak az utcákon a buzik, mint a legyek, béranyaság, elmarad a tévé esti szappanoperája, gyerekek betörtek az állatkertbe, hogy megkínozzanak és elevenen megégessenek különféle állatokat, további nácihírek… és az a vicc az egészben, az a legnagyobb poén, hogy mindez itt történik, ebben a városban… sehol másutt nincs ilyen, csak itt, csakis itt, a fene egye meg, és még nincs vége, megy tovább, még egy kis náci mozgolódás, még egy közlekedési dugó, gyermekkereskedelem, AIDS-es csecsemők, kábítószeres csecsemők, összeomló ház maga alá temeti a csecsemőt, dühöngő elmebeteg csecsemő, dugó, összeomló híd… – Elakad a hangja, nagy lélegzetet vesz, majd halkan, szemét a Második sugárút és a Hatodik utca sarkán álló koldusra szegezve, így szól: – Ma ez a huszonnegyedik. Számoltam. – Majd oda se pillantva ezt kérdezi: – Miért nem a sötétkék blézert vetted fel szürke nadrággal? – Price kétsoros selyemgyapjú öltönyt visel Ermenegildo Zegnától, mandzsettás vászoninget Ike Behartól s hozzá selyem nyakkendőt (Ralph Lauren). A kamera most a Post címoldalát mutatja. Mérsékelten érdekes tudósítás olvasható benne két emberről, akik eltűntek egy bizonyos közepesen közismert társasági figura jachtjának fedélzetéről, miközben a hajó megkerülte Manhattan szigetet, és a vendégsereg mulatott. Nincs más nyom, mint néhány vércsepp meg három összetört pezsgőspohár. A rendőrség idegenkezűséget feltételez, és arra gyanakszik, hogy alkalmasint egy machete lehetett a gyilkos eszköz, mivel a fedélzet deszkáin erre a fegyverre utaló bevágásokat találtak. A tetemeket egyelőre nem lelik. Gyanúsított nincsen. Price még az ebédnél kezdtett bele a szövegelésbe, a délutáni squasholás közben is folytatta, és a Harry’sben is tovább morfondírozott a három J&B whisky fölött, amikor is már érdekesebb lett a duma, és a Fisher-féle folyószámlára terelődött, mely Paul Owenhez tartozik. Price most sem bírja abbahagyni.

– Betegségek! – kiált fel magában, és az arca megfeszül a kíntól. – Állítólag úgy lehet elkapni az AIDS-t, hogy az ember lefekszik valakivel, aki fertőzött a vírussal; ha viszont ez igaz, akkor bármit el lehet kapni ezen az úton, légyen akár vírusos betegség, akár nem… Alzheimert, izomsorvadást, vérzékenységet, leukémiát, anorexiát, cukorbajt, rákot, sclerosis multiplexet, agylágyulást, diszlexiát… te jó isten!… egy pinától diszlexiát lehet kapni…

– Te, öregem, szerintem a diszlexia nem vírusos betegség.

– Ugyan már, ki tudja azt? Nem tudnak ezek az orvosok semmit! Bizonyítsd be az ellenkezőjét!

A taxi mellett, a járdán dagadt, fekete galambok verekszenek a Papaya előtt az eldobált hot dog-maradékokon, a fal mellett ácsorgó transzvesztiták meg unottan nézik, miközben egy rendőrautó némán végiggördül egy egyirányú utcán a tilos irányban, az ég szürke, és alacsony felhők vonulnak át rajta, a szomszéd sávban pedig megáll egy másik taxi a piros lámpánál, és a benne ülő pasas, aki szinte szakasztott úgy fest, mint Luis Carruthers, átinteget Timothynak, majd amikor Timothy nem viszonozza az üdvözlést, a pasas – lenyalt fekete haj, széles nadrágtartó, csontkeretes szemüveg – egyszeriben rájön, hogy Timothy nem az, akinek gondolta, és gyorsan visszabújik a USA Todaybe, amit olvasott. A kamera a járda felé fordul, és egy rút, koszos, hajléktalan vénasszonyt mutat, aki ostort pattogtatva próbálja elkergetni a galambokat, azok azonban ügyet se vetnek rá, és zavartalanul tovább civakodnak a hot dog maradékán, a rendőrautót pedig elnyeli egy föld alatti parkoló.

– Csakhogy aztán éppen, amikor az ember eljut arra a pontra, hogy már azt hiszi, hogy érti az idők szavát, és teljesen el is fogadja, és egész testével ráhangolódik mintegy erre az egész tébolyra, és elkezd működni neki a dolog, kezd valami értelme lenni, akkor egyszer csak felbukkan valami féleszű, néger vénasszony, aki egyenesen szeret… érted, öregem?… szeret az utcán élni, itt, ezeken az utcákon, ezeken, ni – az ujjával mutatja –, nekünk meg olyan polgármesterünk van, aki az istennek sem akarja békén hagyni az ilyeneket, nem engedi, hogy a vén kurva úgy éljen, ahogy neki tetszik… megáll az eszem!… pedig hát hagyni kellene, hadd fagyjon meg az utcán, már csak könyörületből is, megszabadítani a nyomorúságától, de nem… és az ember kezdheti elölről, mert megint nem ért egy szót sem az egészből, a fene ott egye meg… Huszonnégy, frászt! Huszonöt!… Vajon ki lesz ott Evelynnél az este? Hadd találgassak. – Előveszi makulátlanul manikűrözött ujjait, és számolni kezd. – Ashley, Courtney, Muldwyn, Marina, Charles… eddig stimmel? Esetleg Evelynnek valami „műhvész” barátja a Greenwich Village-ből, ah, beh izgalmas lesz! Tudod, te is ismered a fajtáját… aki megkérdi, hogy nincs-e véletlenül egy kis száraz fehér chardonnay… – A homlokára csap, lehunyja a szemét, és a fogát összeszorítva sziszegi: – Én kiszállok ebből. Otthagyom Mereditht. Hiszen egyenesen provokál már. Kész, kiszálltam. Nem is értem, miért csak most jövök rá, hogy a leginkább valami televíziós vetélkedő műsorvezetőjére emlékeztet a modora?… Huszonhat, huszonhét… Közlöm vele, hogy annál én sokkal érzékenyebb vagyok. Hiszen már a múltkor megmondtam neki, hogy mennyire kikészültem a Challenger-katasztrófától… kell-e neki ennél több? Én etikus lény vagyok, toleráns, határtalanul elégedett az életemmel, és derűlátón tekintek a jövőbe… aminthogy nyilván te is, nem?

– Persze, csak épp…

– De mit kapok viszonzásul? Süket dumát… Huszonnyolc, huszonkilenc, mi a szent szar, itt randevúzik a város összes koldus csavargója? Ide hallgass… – Hirtelen elhallgat, mintegy a kimerültségtől, elfordítja tekintetét az újabb, szeme elé úszó Les Misérables-hirdetésről, és mintha valami fontos jutott volna az eszébe, megkérdezi: – Te is olvastad, hogy mi történt azzal a televíziós műsorvezetővel? Hogy meggyilkolt két tinédzser fiút? Elfajzott buzi. Vicces, mi? – Price várja a hatást. Semmi hatás. S most váratlanul: az Upper West Side-on járunk.

Előreszól a taxisnak, hogy álljon meg a Nyolcvanegyedik utca és a Riverside sarkán, mivel az utca fordítva egyirányú.

– Nem érdemes megkerülni… – kezdi Price.

– Megyek szívesen tömbön körül – mondja a taxis.

– Ne fáradjon. – Aztán a fogát összeszorítva, komoran s nem is nagyon halkan: – A kurva anyádat, te hülye.

A taxis fékez. Mögötte két másik taxi vadul rádudál, aztán elhúz mellette.

– Nem kéne virágot vinni neki?

– Francokat. Te keféled, nem én. Miért kellene nekem virágot vinnem Evelynnek? Remélem, tud visszaadni ötvenesből – mondja fenyegetőn a taxisnak, és közben a taxióra piros számaira sandít. – A fene egye meg. Szteroid. Bocsánat, kissé feszült vagyok.

– Azt hittem, haver, leszoktál róla.

– Igen, mert szőrtüszőgyulladás lett a lábamon meg a karomon, és a speckó fénykezelés sem segített rajta, de elmentem párszor egy szoláriumba, amitől aztán el is múlt. Ha látnád, milyen most a hasam, Bateman! Akár a nagykönyvben. Kőkemény… – mondja közönyösen, idegen, távoli hangon, miközben arra vár, hogy a taxis visszaadjon. – Kőkemény. – Fukarul méri ki a borravalót, a taxis mindazonáltal őszinte hálával köszöni meg. – Na, viszlát, Shlomo – kacsint rá Price.

– A fene egye meg – mondja, miközben kinyitja a taxi ajtaját. Kiszállva egy koldust pillant meg – Bingó: megvan a harminc –, aki valami rikító zöld, rongyos, szennyes dzsoggert visel, borotválatlan, és piszkos, zsíros haja a fejére tapad; Price tréfásan befelé tessékeli a taxi kitárt ajtaján. A csavargó zavartan motyog valamit, szemét röstelkedve a járda kövére süti, s üres, műanyaghab kávéspoharat nyújt felénk tétován.

– Úgy látszik, mégse kell neki a taxi – mondja Price vihogva, és bevágja az ajtót. – Kérdezd meg tőle, hogy American Express hitelkártyát elfogad-e?

– AmExet elfogad?

A csavargó bólint, aztán lassan, csoszogva eloldalog.

Hideg van ahhoz képest, hogy már áprilist írunk, és ahogy Price fürge léptekkel halad Evelyn háza felé a „Ha én gazdag lennék”-et fütyörészve, és hanyagul lóbálja Tumi márkájú valódi bőr diplomatatáskáját, a szájából kiáramló meleg levegő bodor kis felhőket alkot. Fekete, lenyalt hajú, szarukeretes szemüveget viselő alak bukkan fel a távolban; bézs színű, kétsoros, tiszta gyapjú öltönyt visel (Cerruti) és ugyanolyan Tumi-féle bőr diplomatatáska van nála, mint Price-nál, amit nyilván szintén a D. F. Sandersnél vásárolt. Timothy félhangosan töpreng: – Csak nem Victor Powell az? Ki van zárva.

Épp ekkor az illető egy utcai lámpa fluoreszkáló fényébe lép, s az arcán aggodalmas grimasz jelenik meg, ahogy ajkát kissé félrehúzva tétova mosolyra készül, s közben már úgy pillant Price-ra, mintha ismerősök volnának, ám azonnal rá is jön, hogy nem ismerik egymást, amiként ugyanebben a pillanatban Price is megállapítja, hogy az illető mégsem Victor Powell, és így végül is szó nélkül haladnak el egymás mellett.

– Hála istennek – motyogja Price, miközben már szinte ott is van Evelyn házánál.

– Pedig nagyon hasonlított rá.

– Powell mint Evelyn vacsoravendége? Tűz és víz. – Ezen kissé elgondolkozik. – Mintha szürke nadrághoz fehér zoknit venne az ember.

Lassú áttűnés, és máris azt látjuk, hogy Price szökellve fut fel az elegáns kis műemlék ház lépcsőjén, amit Evelyn a papájától kapott ajándékba, s közben azon átkozódik magában, hogy elfelejtette visszavinni a videókölcsönzőbe a tegnap este kivett kazettákat. Megnyomja a csöngőt. A szomszédos, nemkülönben előkelő kis úriházból egy nő távozik – magas sarkú cipő, óriási valag – anélkül, hogy bezárná maga mögött az ajtót. Price egy darabig követi a tekintetével, aztán amikor meghallja, hogy odabentről léptek közelednek az ajtó felé, visszafordul, megigazítja Versace nyakkendőjét, és felkészül, hogy szembenézzen az ajtónyitóval, bárki légyen is az. Courtney jön ajtót nyitni, krémszínű Krizia selyemblúzban, amihez rozsdaszín Krizia tweedszoknyát visel és D’Orsay trottőrcipőt, amit a Manolo Blahniknál vásárolt.

Megborzongok; átadom neki fekete, tiszta gyapjú, Giorgio Armani által tervezett felöltőmet, s miközben átveszi tőlem, a jobb fülem mellett belepuszil a levegőbe, majd hajszálpontosan ugyanezt a mozdulatsort végrehajtja Price-szal is, miközben tőle is elveszi az Armani felöltőt. A nappaliban halkan szól a Talking Heads legújabb CD-je.

– Mi ez a késés, fiúk? – kérdezi Courtney, és pajzánul ránk mosolyog.

– Haiti volt a taxis, és nem tudta az utat – magyarázkodik Price, és visszaadja Courtney légpusziját. – Hova van asztalfoglalásunk? Csak azt ne mondd, hogy a Pastelsbe megyünk kilencre.

Courtney mosolyog, beakasztja a két kabátot az előszobaszekrénybe. – Nem, drágám, ma este itthon vacsorázunk. Tudom, tudom… meg is próbáltam lebeszélni róla Evelynt, de az a nagy helyzet, hogy… szusi lesz vacsorára.

Tim otthagyja Courtney-t, és megindul a konyha felé. – Evelyn! Hol vagy, Evelyn? – kiáltja éneklő hangon. – Evelyn, beszélni szeretnék veled!

– Örülök, hogy látlak – mondom Courtney-nak. – Nagyon csinos vagy ma este. Az arcodról valami… valami fiatalos fény sugárzik.

– Bateman, te nagyon értesz hozzá, mivel kell bolondítani a nőket. – Courtney hangjában semmi jele a gúnynak. – Elmondhatom Evelynnek is, hogy mi a véleményed? – kérdi kacéran.

– Inkább ne – felelem. – Pedig tudom, hogy szívesen elmondanád neki.

– Na ne komolytalankodjunk – mondja, és elveszi a kezemet a csípőjéről, majd kezét a vállamra téve a konyha felé vezet. – Ki kell mentenünk Evelynt a konyhából. Már egy órája azzal van elfoglalva, hogy folyton átrendezi a szusit. A te neved kezdőbetűit próbálja kirakni belőle – a P-t érdes farkú halból, a B-t meg tonhalból –, de sosincs megelégedve a végeredménnyel, mert a tonhalnak szerinte csak olyan semmilyen színe van…

– Milyen romantikus.

– …az érdes farkú halból pedig sajnos nincs elég ahhoz, hogy abból fejezze be a B-t – súgja Courtney –, úgyhogy azt hiszem, végül is inkább Tim nevének a kezdőbetűit fogja kirakni. De azért, ugye, nem fogsz megharagudni rá? – kérdezi, nem nagyon aggodalmasan. Courtney egyébként Luis Carruthers barátnője.

– De bizony, rémesen féltékeny természet vagyok, és azt hiszem, jobb is lesz, ha most azonnal beszélek Evelynnel – mondom, és hagyom, hogy Courtney szelíd erőszakkal betuszkoljon a konyhába.

Evelyn ott áll a világos, nyersfa tálalópultnál krémszínű Krizia selyemblúzban, amihez rozsdaszín tweedszoknyát visel szintén Kriziától és pontosan ugyanolyan selyemszatén D’Orsay cipellőt, mint Courtney. Hosszú, szőke haját kissé szigorú kontyba tűzte, és alig biccent csupán, ahogy belépek, fel se pillantva a Wilton márkájú, ovális rozsdamentes acéltálcáról, melyen a művésziesen elrendezett szusifalatkák sorakoznak. – Jaj, drágám, ne haragudj rám, kérlek, én annyira szerettem volna elmenni abba a cuki kis új salvadori bisztróba, ami a Lower East Side-on nyílt…

Price felnyög.

– …de egyszerűen nem lehetett asztalt kapni. Timothy, ne nyöszörögj. – Megfog egy darabka érdes farkú halat, és gondosan elhelyezi valahol a tál felső részén, miáltal teljessé válik a némileg csakugyan T betűre emlékeztető alakzat. Kissé hátrább húzódik, és szemügyre veszi a művet. – Nem is tudom. Jaj, istenem, olyan bizonytalan vagyok magamban.

– Nem megmondtam, hogy mindig legyen a háznál Finlandia? – dörmögi Price, miközben átvizsgálja a bárszekrény készletét: csupa gallonos palack. – Még sincs neki soha Finlandiája – mondja, mintegy az egész társaságnak címezve a szavait.

– Jaj, Timothy, ne gyötörj. Absolut nem lesz jó? – kérdezi Evelyn, majd Courtney-hoz fordulva, töprengő hangon: – A kis kaliforniai zsömlékkel meg körberakom a tál peremét, jó lesz?

– Bateman! Mit iszol? – kérdezi Price sóhajtva.

– J&B jéggel – felelem neki, és közben arra gondolok, milyen furcsa, hogy Mereditht nem hívták meg.

– Jaj, istenem, hogy ez milyen borzasztóan néz ki! – sikítja Evelyn. – Mindjárt elbőgöm magam.

– De Evelyn, a szusi fantasztikusan jól néz ki! – mondom neki csitítólag.

– Nem igaz – siránkozik. – Borzalmas az egész.

– Ugyan már, fantasztikusan jól néz ki – mondom neki, aztán vigasztalásképpen felcsippentek a tálról egy haldarabkát, a számba ejtem, majd felnyögök a gyönyörűségtől, és hátulról átölelem Evelynt; még tele a szám, de azért sikerül a fülébe súgnom: – Csodás.

Játékosan arcul legyint, de látszik rajta, hogy elégedett a hatással, végül pedig még egy óvatos légpuszit is kapok. Aztán visszafordul Courtney-hoz. Price a kezembe nyomja a whiskyt, és megindul a nappali felé, miközben megpróbál eltávolítani valami láthatatlan szöszt a blézeréről. – Evelyn, nincs itt valahol egy ruhakefe?

Sokkal több kedvem lett volna megnézni a tévében a baseballmeccset, vagy lemenni az edzőterembe, hogy egy kicsit megizzasszam magam, esetleg kipróbáltam volna az új salvadori éttermet, amelyről elég jókat írtak a lapok, a New York magazin meg a Times is, semmint hogy Evelynnél vacsorázzak, amiben nemigen van más jó, mint az, hogy legalább közel van a lakásomhoz.

– Nem baj, ha a szójaszósz nem pontosan szoba-hőmérsékletű? – kérdezi Courtney. – Azt hiszem, az egyik tálban lesz még egy kis jég.

Evelyn azzal van elfoglalva, hogy halvány narancsszínű gyömbércsíkokat rakosgat egymásra kis kupacba egy kis porcelánedény mellett, melyben szójaszósz van. – De igen, baj. Patrick, légy már oly drága, és vedd ki a jégről a Kirint, jó? – Aztán színleg, mintha csak a gyömbér idegesítette volna fel, odacsapja az egész kis kupacot a tálra, és felcsattan: – Hagyd csak, majd én kiveszem!

Én nem zavartatom magam, továbbhaladok a hűtőszekrény felé. Ekkor lép be Price a konyhába komor tekintettel, és felteszi a kérdést: – Te, kik ezek ott benn, a nappaliban?

Evelyn úgy tesz, mint aki semmiről se tud. – Kik is?

Courtney fenyegetőleg: – Te, Evelyn, remélem, közölted velük!

– Ki az? – kérdezem én is, mert hirtelen elfog a rémület. – Victor Powell?

– Nem, Patrick. Nem Victor Powell az – feleli Evelyn könnyeden. – Hanem egy művész barátom, Stash. Meg Vanden, a barátnője.

– Á, szóval az a micsoda, az egy nő volt! – mondja Price. – Menj be, Bateman, nézd csak meg te is magadnak – ugrat Price. – Hadd találgassak! Az East Village-ben szedted fel, mi?

– Jaj, Price – mondja Evelyn kacérkodva, és közben sörösüvegeket bontogat. – Szó sincs róla. Vanden Camdenben lakik, Stash pedig a SoHóban, vagyis megnyugodhatsz.

Kioldalgok a konyhából, elmegyek az ebédlő előtt, ahol már terítve az asztal, s a Fortunofftól származó ezüst gyertyatartókban már égnek a Zonánál vásárolt méhviasz gyertyák. Stashről nem sikerül megállapítanom, hogy miben van, mivel mindene fekete. Vandennek viszont legalább a hajában van egy zöld sáv. Valami heavy metal videót bámul meredten az MTV-n, és közben cigarettázik.

– Hm – köhentek egyet.

Vanden felém fordítja aggodalmas tekintetét; úgy nézem, a fülén jön már ki a kábítószer. Stash meg se moccan.

– Helló. Pat Bateman vagyok – mondom, és kezet nyújtok, miközben megpillantom magam a falon függő tükörben… és elégedetten elmosolyodom azon, hogy milyen jól nézek ki.

A nő elfogadja a kézfogást, de nem szól egy kukkot se. Stash viszont csak az ujjait szagolgatja.

Egy piruett, és máris megint kinn vagyok a konyhában.

– Távolítsd el nekem ezt a nőt innen. – Price füstölög. – Már nem lát a kábítószertől, de azért az MTV-t bámulja, én meg meg akarom nézni a MacNeil-Lehrer vitaműsort.

Evelyn változatlanul a nagy üveg import sörök nyitogatásával foglalkozik; közben szórakozottan, mintegy mellékesen jegyzi csak meg: – Ha nem esszük meg hamarosan ezt a sok tengeri herkentyűt, egykettőre megromlik, és mindnyájan felfordulunk tőle.

– Egy zöld csík van a hajába festve – jelentem a társaság tájékoztatására. – Továbbá dohányzik.

– Bateman – szólal meg Tim, miközben egyre csak Evelynre mered haragosan.

– Tessék – mondom én.

– Te egy hülye vagy.

– Jaj, Tim, hagyd már békén Patricket – szól rá Evelyn. – Olyan helyes kisfiú. És ugye hogy nem is vagy hülye, drágám? – Evelyn csokoládét majszol, kénytelen vagyok személyesen tölteni magamnak. Célba veszem a bárszekrényt.

– Helyes kisfiú, persze – mondja nyájasan vicsorogva Tim, és bólint, majd arckifejezést vált, és támadó hangon ismét felteszi a kérdést Evelynnek, hogy nincs-e egy ruhakeféje.

Evelyn végez a japán sörök kinyitásával, aztán szól Courtney-nak, hogy hívja ki Stasht és Vandent. – Azonnal el kell fogyasztani ezt a micsodát, különben tényleg megmérgezzük magunkat vele – mondja magában, és közben a fejét lassan elfordítva körültekint a konyhában, hogy nem feledkezett-e meg valamiről.

– Rendben, ha sikerül elcsalnom őket a Megadeth legújabb videójától – jegyzi meg Courtney, mielőtt bemegy értük a nappaliba.

– Beszélnem kell veled – mondja Evelyn.

– Miről? – kérdem, és odalépek hozzá.

– Nem veled – mondja, és Timre mutat –, hanem Price-szal.

Tim továbbra is ádázul néz Evelynre. Én nem szólok egy szót sem, csak Tim poharát bámulom.

– Légy oly tündér – mondja nekem Evelyn –, és vidd oda a szusit az asztalra. A tempura a mikrohullámúban van, és a szaké is mindjárt forr már… – A szavai végét már nem hallom, mert közben belekarol Price-ba, és kiviszi magával a konyhából.

Nem tudom, hol szerezhette Evelyn a szusihoz valót – van minden: tonhal, érdes farkú hal, makréla, garnélarák, angolna, de még bonito is, és szemlátomást mind egészen friss, körös-körül pedig kupacokban áll a wasabis alga meg a friss gyömbér, a Wilton-féle rozsdamentes acéltálca stratégiai pontjain elhelyezve –, közben azonban szinte még élvezem is, hogy fogalmam sincs róla, és hogy soha nem is fogom megtudni, mivelhogy nem fogom megkérdezni tőle, vagyis a szusi úgy tündököl majd az üvegasztal közepén, amit a Zonánál vásárolt Evelynnek ajándékul az apja, mint valami rejtelmes, keleti jelenés; ahogy leteszem az asztal közepére, váratlanul megpillantom magam az asztal tükörfényes lapján. Tükörképemen a gyertyafénytől bőröm kissé sötétebbnek tetszik, mint amilyen a valóságban, továbbá az is szembeötlő, milyen jól vágták le a hajamat a múlt szerdán a Gio szalonban. Töltök magamnak még egy pohárral. Egy csöppet aggaszt, vajon nem lesz-e kissé sós a szójaszósz.

Már mind a négyen ott ülünk az asztalnál, és csak arra várunk, hogy Evelyn meg Timothy visszatérjenek a ruhakefe-keresésből. Én ülök az asztalfőn, és nagyokat kortyolok a J&B-ből. Velem szemben Vanden ül, és valami Süket Duma című East Village-i alternatív újságot olvasgat unottan; az első oldal vastag betűs szalagcíme: A BELVÁROS HALÁLA. Stash az egyik evőpálcikáját beledöfte egy magányos érdesfarkú-darabkába, amely most úgy hever a tányérja közepén, mint valami gombostűre tűzött fényes rovar, és az evőpálcika egyenesen áll benne. Olykor megfogja az evőpálcikát, és körülsétáltatja vele tányérján a szusit, de közben egyetlenegyszer sem pillant fel, nem néz se rám, se Vandenre, se Courtney-ra, aki mellettem ül, és szilvabort szopogat pezsgőspohárból.

Evelyn és Timothy körülbelül húsz perccel azután kerül elő, hogy mi, többiek letelepedtünk az asztalhoz, Evelyn azonban alig van egy kicsikét kipirulva. Timnek villog a szeme, ahogy helyet foglal mellettem, kezében ismét teli pohárral, és mindjárt oda is hajol hozzám, hogy mondjon valamit, esetleg beismerjen valamit, ám Evelyn félbeszakítja: – Ne oda, Timothy –, majd alig hallható suttogással: – Fiú, lány, fiú, lány. – A Vanden melletti üres székre mutat. Izzó tekintetét Timothy helyettem Evelynre szegezi, majd kissé habozva bár, de átül Vanden mellé, aki nagyot ásít, és lapoz egyet az újságjában.

– Na, kérem szépen – szólal meg Evelyn mosolyogva, mivel elégedett a vacsorával, amit a vendégeinek feltálalt –, essünk neki. – Majd észreveszi a felnyársalt szusit Stash előtt – aki mellesleg mélyen a tányérja fölé hajolva éppen súg valamit a szusinak –, s ettől láthatólag megrendül, mindazonáltal vitézül mosolyog tovább, és így csiripel: – Szilvabort kinek tölthetek?

Senki sem felel a kérdésre, mígnem végül Courtney – aki nem bírja levenni a szemét Stash tányérjáról – kissé tétován felemeli a poharát, és miközben mosolyogni próbál, így szól: – Ez a szilvabor… tényleg isteni.

Stash csak hallgat. Habár valószínűleg feszélyezve érzi magát a társaságunkban, mivel a megjelenése nem is hasonlít az asztalnál ülő többi férfiéhoz – a haja nincs lenyalva, nem visel sem nadrágtartót, sem szarukeretes szemüveget, minden ruhadarabja fekete, és egyik se úgy áll rajta, ahogyan kellene, továbbá feltehetőleg nem érzi úgy, hogy szivarra kellene gyújtania, a Camolsba pedig valószínűleg be se eresztenék, a jövedelme pedig vélhetőleg szóra sem érdemes –, mindazonáltal elfogulatlanul viselkedik, s egyre csak a tányérján heverő szusit bámulja szinte megbabonázva a csillogó, nyers haldarabkától, majd éppen akkor, amikor az asztal körül ülők végre napirendre térnének a személye fölött, és tekintetüket elfordítva róla enni kezdenének, váratlanul felegyenesedik, és ujjával vádlón a tányérjára mutatva, hangos szóval kijelenti: – Ez mozog!

Timothy olyan mélységes megvetéssel méri végig, aminek én legfeljebb csak a poros nyomába érhetek, és még ehhez is össze kell szednem magamat. Vanden ellenben mulatságosnak találja a dolgot, akárcsak – sajnos – Courtney, aki egyébként is egyre gyanúsabb nekem, hogy alkalmasint vonzó férfinak találja ezt a majmot, bár jobban meggondolva azt hiszem, ha én Luis Carruthers barátnője volnék, valószínűleg én is így lennék ezzel. Evelyn kedélyesen felnevet, és azt mondja: – Jaj, de jópofa vagy, Stash –, aztán aggodalmasan azt kérdezi: – Tempurát nem kér senki? – Evelyn egyébként osztályvezető egy pénzügyi tanácsadó cégnél, az FYI-nél.

– Én kérek – mondom neki, és elveszek a tálcáról egy darab padlizsánt, noha tudom, hogy nem fogom megenni, mivel meg van sütve.

Közben mindenki hozzálátott, hogy megrakja a tányérját, Stasht pedig egyszerűen levegőnek nézik. Courtney-t figyelem, ahogy rág meg nyeldekel.

Evelyn megpróbál beszélgetést kezdeményezni, és hosszú hallgatás után, ami alatt mintha gondolkozott volna, így szól: – Vanden a Camdenre jár.

– Csakugyan? – kérdezi Timothy jeges hangon. – Az hol van?

– Vermontban – feleli Vanden anélkül, hogy felnézne az újságjából.

Stashre pillantok, hogy vajon elégedett-e Vanden hanyagul odavetett, pimasz hazugságával, ő azonban úgy tesz, mint aki oda se figyel, mintha a szomszéd szobában volna vagy valami punkrock-klubban, valahol mélyen, a város zsigereiben megbújva, de a többiek is ugyanígy viselkednek, ami engem kissé zavar, mivel majdnem biztos vagyok benne, hogy mindenki tudja, Camden New Hampshire-ben van.

– És te hova jártál? – kérdezi Vanden sóhajtva, miután végre felfogja, hogy Camden témája kutyát sem érdekel.

– Én Le Rosaybe – kezdi a választ Evelyn –, utána meg egy svájci kereskedelmi főiskolára.

– Én is Svájcban senyvedtem – mondja Courtney. – Csak én Genfben, Evelyn meg Lausanne-ban.

Vanden lecsapja a Süket Dumát Timothy elé, és kacéran, kurvásan somolyog, s bár engem kicsit bosszant, hogy Evelyn észre se veszi, milyen lekezelően beszél vele Vanden, és nem adja vissza neki a kölcsönt, csak hallgatok, mert közben elég laza vagyok már a J&B-től, és semmi se érdekel annyira, hogy szóvá is tegyem. Evelyn alighanem úgy gondolja, hogy ez a Vanden bájos kis védtelen teremtés, aki most kissé zavarban van, és hogy finom lelkű művész. Price nem eszik egy falatot sem, és nem eszik Evelyn sem; kokainra gyanakszom, de nem vagyok biztos a dolgomban. Timothy nagyot kortyol a poharából, és közben kézbe veszi a Süket Dumát, fél szemmel beleolvas, és magában kuncog rajta.

– „A belváros halála” – mondja, és egyenként rámutat minden egyes szóra. – Ki a fenét érdekel ez?

Önkéntelenül is arra számítok, hogy erre majd Stash felpillant a tányérjáról, ő azonban egyre csak azt az árva darabka szusit nézi magában mosolyogva, aztán bólint.

– Miért? – szólal meg Vanden olyan hangon, mint akit személyes sértés ért. – Valamennyiünket érint, nem?

– Igazán? – kérdez vissza Timothy fenyegetőn. – Hogy valamennyiünket érint? Hát a Srí Lanka-i vérengzések? Az talán nem érint valamennyiünket? Hadd halljuk, Srí Lankáról mi a véleményed?

– Egész tűrhető kis éjszakai hely a Greenwich Village-ben, nem? – mondja Vanden a vállát rándítva. – Hát persze hogy az is érint valamennyiünket.

Váratlanul megszólal Stash, bár nem néz fel. – Azt Tonkának hívják. – Bár halkan beszél, és közben egyre csak a szusit bámulja, érződik a hangján, hogy dühös. – Azt Tonkának hívják, és nem Srí Lankának. Világos? Tonkának.

Vanden lesüti a pillantását, aztán megszeppenve mondja: – Ja?

– Vagy talán nem is hallottál még a Srí Lanka-i eseményekről? Hogy a szikhek halomra öldösik az izraelieket? – hergeli tovább a lányt Timothy. – Ahhoz talán semmi közünk?

– Ki kér kappamaki fánkot? – vág közbe Evelyn derűsen, és egy tálat kínál körbe.

– Ugyan már, Price – mondom én –, van nekünk saját bajunk is elég, nem szorulunk rá arra, hogy Srí Lanka miatt fájjon a fejünk. A külpolitika kétségkívül nagyon fontos dolog, de szerintem vannak ennél sokkal súlyosabb problémáink is.

– Mondj egyet – vakkantja, anélkül hogy levenné a szemét Vandenről. – És mellesleg, miért van jégkocka a szójaszószomban?

– Nos – kezdem a választ kissé habozva –, például véget kell vetnünk az apartheidnek. Legalább lassítani kellene az atomfegyverkezési versenyt, fel kellene számolni a terrorizmust és az éhínséget. Fenn kell tartanunk az ország védelmi képességét, gátat kell vetnünk a kommunizmus közép-amerikai terjedésének, elő kell mozdítanunk a közel-keleti békefolyamatot, és meg kell akadályozni Amerika külföldi katonai szerepvállalását. Gondoskodnunk kell róla, hogy az egész világ tiszteletben tartsa az Egyesült Államok nagyhatalmi igényeit. Mindezt nem azért mondom, hogy lekicsinyeljem a hazai problémáinkat, melyek legalább ugyanilyen fontosak – sőt. Jobb és az emberek számára megfizethető öregségi ellátásra van szükség, meg kell fékezni az AIDS-járványt, és meg kell találni az ellenszerét, meg kell tisztítani a környezetet a mérgező hulladékoktól és a szennyezéstől, megfelelő törvényes eszközöket kell teremteni, hogy lecsaphassunk a bűnözésre, és az illegális kábítószer-kereskedelemre. Gondoskodni kell róla, hogy a felsőfokú oktatás ne rójon elviselhetetlen terheket a középosztályra, valamint meg kell őrizni az öregeknek nyújtott társadalombiztosítási juttatásokat, és védenünk kell a természeti erőforrásokat, nem is szólva a természetvédelmi területekről és arról, hogy korlátozni kell a különféle politikai szervezetek befolyását.

Mindenki kissé feszengve néz rám, még Stash is, engem azonban már nem lehet megállítani.

– Csakhogy közben gazdaságilag továbbra is mélyponton vagyunk. Meg kell találnunk az infláció visszaszorításának és a költségvetési hiány mérséklésének a módját. Képzési lehetőségeket és munkát kell biztosítanunk a munkanélküliek seregének, továbbá mindent meg kell tennünk azért is, hogy a még meglévő munkahelyeket megóvjuk a tisztességtelen importverseny hatásaitól. El kell érnünk, hogy Amerika ismét világelső legyen a modern technikában. Egyszersmind ösztönöznünk kell a gazdasági növekedést, és korlátot kell szabnunk a központi kormányzat által kivetett adók, valamint a kamatlábak növekedésének is, miközben minden támogatást megadunk a kisvállalkozóknak, és szigorú ellenőrzést gyakorlunk a trösztök kialakulása és a nagyvállalatok terjeszkedése fölött.

Price ettől a választól kis híján felöklendezi az Absolut vodkát, én azonban igyekszem elkapni mindenkinek a pillantását, főleg Vandenét, aki ha kimosná a hajából azt a zöld csíkot, és fekete bőrholmik helyett színesebb ruhákat hordana – esetleg eljárna aerobikozni, venne magának egy blúzt, mondjuk Laura Ashleytől –, talán még csinos is lehetne. Vajon miért fekszik le ez a lány Stashsel? Hiszen ez a pasas tohonya, sápadt, pocsékul van nyírva a haja, és legalább öt kiló súlyfeleslege van; a vak is látja, hogy a fekete garbója alatt semmi izom.

– És természetesen a társadalmi igényeket sem hagyhatjuk figyelmen kívül. Egyszersmind azonban meg kell akadályoznunk, hogy az emberek visszaéljenek a segélyezési rendszer nyújtotta lehetőségekkel. Viszont az is magától értetődik, hogy hajlékot és ennivalót kell adnunk a hajléktalanoknak, továbbá szembe kell szállnunk a faji diszkriminációval, és támogatnunk kell a polgárjogok fejlődését, akárcsak a nők egyenjogúságát, egyidejűleg úgy módosítva viszont az abortusztörvényt, hogy biztosítsuk az élethez való jogot, anélkül azonban, hogy ezzel korlátoznánk a nők választási szabadságát. Meg kell fékeznünk továbbá az illegális bevándorlók beáramlását is. Támogatnunk kell a visszatérést hagyományos erkölcsi értékeinkhez, gátat kell vetnünk viszont a szex és az erőszak ábrázolásának a tévé képernyőjén, a mozivásznon, a popzenében és mindenütt másutt is. Mindenekelőtt pedig el kell érnünk, hogy az ifjúságban növekedjék a társadalmi felelősségérzet, és ne terjedjenek tovább a materialista eszmék.

Kihörpintem a poharamat. Az asztal halálos csöndben mered rám. Courtney mosolyog, és szemlátomást elégedett velem. Timothy viszont csak hitetlenkedve ingatja a fejét. Evelyn értetlenül áll a társalgás hirtelen fordulata előtt, tanácstalanul toporog, majd megkérdezi a társaságot, hogy ki kér édességet.

– Van… sorbet – mondja, mintegy révületben –, meg kivi, carambola, cherimoya, kaktuszgyümölcs és… jaj, mi is még…? – Elakad a monoton géphang, míg Evelyn az emlékezetében kutat. – Ja, persze… van még japán körte is.

Mindenki csak hallgat. Tim gyors pillantást vet felém. Én Courtney-ra pillantok, aztán vissza Timre, majd Evelynre. Evelyn elkapja a tekintetemet, majd aggodalmasan Timre néz. Én is Timre pillantok, aztán Courtney-ra, majd megint Timre, aki szintén megint az én pillantásomat keresi, mielőtt lassan és tétován kimondaná a választ Evelyn kérdésére: – Én kaktuszkörtét kérnék.

– Kaktuszgyümölcsöt – igazítja ki Evelyn.

Én eközben Courtney-t lesem gyanakvón, s miután ő azt mondja, hogy „cherimoyát”, én „kivit” mondok, és Vanden is „kivit” mond, Stash viszont halkan, de minden szótagot tisztán és érthetően ejtve azt mondja, hogy „csokis süti”.

A szó hallatán ideges rángás fut át Evelyn arcán, de nyomban el is tűnik, s helyette mosolygós, roppant meggyőzőn jóindulatú maszk jelenik meg rajta, majd így szól: – Jaj, Stash, tudod, hogy csokis sütemény sajnos nincs a háznál, bár abban igazad van, hogy sorbet-nak elkészítve eléggé egzotikus íze lehet. Van ellenben cherimoya, kaktuszkörte, carambola, akarom mondani kaktuszgyümölcs…

– Mondtad már. Nem vagyok süket – inti le Stash Evelynt. – Lepj meg valamivel.

– Na, jó – mondja Evelyn. – Courtney? Nincs kedved segíteni?

– Dehogy nincs. – Courtney feláll, s én követem a tekintetemmel, ahogy a cipője sarka kikopog a konyhába.

– Fiúk, nehogy nekem szivarra gyújtsatok! – kiált vissza a konyhából Evelyn.

– Eszünkbe se jut – mondja Price, és visszateszi a szivart a zakózsebébe.

Stash még mindig a szusit nézi, olyan elmélyülten, hogy engem el is fog az aggodalom, és megkérdezem tőle, remélve, hogy észreveszi a szavaimban rejlő gúnyt: – Netán megint megmozdult a kicsike?

Ezalatt Vanden mosolygós arcot rakott ki a tányérjára gyűjtött kis kaliforniai fánkocskákból; odamutatja Stashnek szemrevételezésre, és megkérdi: – Király?

– Király – morogja Stash.

Evelyn tér vissza a margaritás poharakba töltött sorbet-val meg egy üveg bontatlan Glenfiddichkel, amit nem is bolygat senki, amíg a sorbet-t el nem fogyasztjuk.

Courtney nem maradhat sokáig, mert Luisszal van találkozója egy vállalati bulin, amit a Bedlamben, egy nemrégiben nyílt belvárosi helyen tartanak. Röviddel utána Stash és Vanden is távozik, hogy „bekapjanak” valamit valahol a SoHóban. Rajtam kívül senki sem vette észre, hogy Stash elcsente a tányérjáról a szusit, és olajzöld bőrbomberjének zsebébe mélyesztette. Amikor megemlítem Evelynnek, aki épp az edényeket rakosgatja a mosogatógépbe, olyan gyűlölködő pillantást kapok válaszképpen, hogy elfog a kétely, lesz-e ebből még szex az este hátralevő részében. Mindazonáltal maradok. Akárcsak Price. Ő most egy késő tizennyolcadik századi Aubusson szőnyegen heverészve eszpresszókávét iszogat egy Carelane csészéből a padlón, Evelyn szobájában. Én viszont Evelyn ágyán fekszem egy Jenny B. Goode-féle díszpárnát ölelgetve, és közben áfonyaszörpös Absolut vodkát szopogatok. Evelyn az öltözőasztalánál ül, és a haját keféli, igen szép testét zöld-fehér csíkos, Ralph Lauren márkájú köntösbe burkolva, és közben elnézegeti magát a tükörben.

– Csakugyan én volnék az egyetlen, akinek feltűnt, hogy Stash mintegy – köhentek, majd folytatom – háziállatnak nézte a szusit, amit becézni kell?

– Kérlek, máskor ne hívjad meg a művész barátaidat – mondja Tim elcsigázva. – Nagyon unom már, hogy mindig én vagyok az egyetlen vacsoravendég, aki még nem találkozott földönkívüli lényekkel.

– Ez eddig még csak egyszer fordult elő – jegyzi meg Evelyn, s közben az ajkát vizsgálgatja, hűs szépségén elmerengve.

– De az Odeonba se, ha szabad kérnem – dörmögi Price.

Futólag felötlik bennem a kérdés, hogy vajon én miért nem voltam hivatalos az Odeon-béli „művészvacsorára”. És hogy vajon Evelyn állta-e a cechet. Alkalmasint igen. Aztán elképzelem magamnak a mosolygó Evelynt, amint rosszkedvét titkolva ül az asztalnál, amit kizárólag Stash barátai vesznek körül, akik mindahányan kis gerendaházakat építenek tányérjukon hasábburgonyából, meg úgy tesznek, mintha a sült lazac élne, és körbeadogatják, hadd beszélgessenek el a halacskák egymással a „művészeti életről” meg az új galériákról; sőt alkalmasint még azzal is megpróbálkoznak, hogy a lazacot beköltöztessék a sült krumpliból épített gerendaházikóba…

– Ha pedig kissé megerőlteted a memóriádat, bizonyára fel tudod idézni, hogy magam sem találkoztam még földönkívülivel – mondja Evelyn.

– Nem, viszont Bateman szeretője vagy, aki tíz földönkívülivel is felér. – Price utálatosan grimaszol, mire hozzávágom a párnát. Elkapja a levegőben és visszadobja.

– Tessék békén hagyni Patricket. Nem engedem bántani a fiúkámat – mondja Evelyn. – Ugye, drágám, nem is igaz, hogy te földönkívüli vagy?

– Én az ilyen kérdéseket válaszra se méltatom – felelem sóhajtva.

– Istenem, istenem. – Belecsücsörít a tükörbe, és közben a tükörképemet nézi. – Ne búsulj, drágám, én tudom, hogy te nem vagy földönkívüli.

– Ez megnyugtat – dünnyögöm magam elé.

– Viszont Stash ott volt azon a vacsorán az Odeonban – mondja Price, majd rám pillantva így folytatja: – Az Odeonban. Hallod, Bateman?

– Nem is igaz, hogy ott volt – mondja Evelyn.

– De igenis ott volt, csak akkor nem Stashnek hívták, hanem Patkó, Mágnes vagy Lego, vagy valami más nemkülönben felnőttes neve volt – gúnyolódik Price. – Már elfelejtettem, hogy micsoda.

– Mondd, Timothy, miért nem hagysz békén? – kérdezi Evelyn fáradt hangon. – Meg se hallom, amit mondasz. – Benedvesít egy vattalabdacsot, és letörli vele a homlokát.

– De bizony, mindannyian ott voltunk az Odeonban. – Price némi erőlködéssel feltápászkodik a szőnyegről. – Magam sem tudom, hogy miért, de pontosan emlékszem még arra is, hogy tonhalas cappuccinót rendelt.

– Carpacciót – igazítja ki Evelyn.

– Nem, drága Evelyn, életem szerelme, hajszálpontosan emlékszem rá, hogy tonhalas cappuccinót rendelt – erősgeti Price, és közben tekintetét a mennyezetre emeli.

– Carpacciót – ragaszkodik Evelyn is a maga igazához, miközben a szemhéját törölgeti a kis vattalabdaccsal.

– Cappuccinót mondott – mondja Price –, amíg te ki nem igazítottad.

– Érdekes, amikor ma este megérkeztél, meg sem ismerted – mondja Evelyn.

– Pedig nagyon is jól emlékszem rá – mondja Price, majd hozzám fordul. – Evelyn azt mondta róla, hogy olyan, mint egy „jámbor, jóindulatú bodybuilder”. Így mutatta be, esküszöm.

– Jaj, fogd már be a szád – mondja Evelyn ingerülten, közben azonban a tükörben Timothyt nézi, és kihívón mosolyog rá.

– Csak annyit akarok mondani, hogy szerintem Stash nevét aligha fogja kinyomtatni a W társasági rovata, márpedig eddig én abban a hiszemben voltam, hogy eszerint válogatod a barátaidat – mondja Price, és közben Evelynt nézi a tükörben azzal a híres, kéjsóvár farkasmosolyával. Én az áfonyaszörpös Absolut vodkára koncentrálok, amely úgy piroslik a poharamban, mintha felvizezett, jégkockás, citromkarikás vért innék.

– Most hogy van egymással Courtney meg Luis? – kérdezem, hogy megpróbáljam Price helyett magamra vonni a pillantását.

– Jaj, istenem – nyög fel Evelyn, és visszafordul a tükörhöz. – Nem az a legnagyobb baja szegény Courtney-nak, hogy már nem szereti Luist. Hanem az, hogy…

– Csak nem zárolták a hitelkártyáját a Bergdorfnál? – kérdezi Price. Felnevetek. Méltó ellenfelek vagyunk.

– Nem – folytatja Evelyn, aki szintén értékeli a megjegyzést. – Hanem az, hogy tényleg fülig szerelmes az ingatlanügynökébe. Aki ráadásul valami szörnyű kis girnyó, és a Meleg otthonnál dolgozik.

– Bizonyára Courtney-nak is megvan a maga baja – mondja Tim, és közben frissen manikűrözött körmét szemléli –, de nem hiszem, hogy fogható lenne… Vanden bajához…

– Jaj, hagyjál már békén Vandennel – nyafogja Evelyn, és kefélni kezdi a haját.

– Szerintem ez a Vanden olyan, mint a Limited és… egy elnyűtt Benetton kereszteződése – mondja Price a szemét lehunyva és a kezét kinyújtva, mintegy révületben.

– Nem – mondom mosolyogva, és megpróbálok bekapcsolódni a beszélgetésbe. – Inkább, mint egy használt Fiorucci.

– Igen – mondja Price. – Lehet, hogy igazad van. – Közben kinyitotta a szemét, és a pillantása Evelynt keresi.

– Timothy, hagyd már abba – mondja Evelyn. – Ez egy camdeni lány. Hát mit akarsz?

– Jaj, de nagyon unom már – nyögdeli Timothy – a camdeni lányok nyavalyáit hallgatni. „Annyira szeretem a barátomat, ő viszont valaki másba szerelmes, és én jaj, de nagyon vágyom utána, ő meg felém se néz és blablabla, blablabla…” – hogy én ezt mennyire unom, el se tudom mondani. Gyerekek. Pedig nekik nagyon fontos; elhiszed? Szomorú dolog, nem igaz, Bateman?

– Bizony az. És tényleg fontos. Meg szomorú.

– Látod, Bateman is nekem ad igazat – mondja Price elégedetten.

– Ugyan, dehogy. – Evelyn egy papír zsebkendővel letörli az arcáról, amit az előbb rákent. – Ugyanis Patrick egyáltalán nem cinikus. Ő egy nagyon helyes kisfiú, igaz-e, drágám?

– Nem éppen – motyogom magamban. – Én egy közveszélyes pszichopata vagyok.

– De mit számít az? – sóhajt fel Evelyn. – Mi tagadás, Vanden nem túl okos lány.

– Hah! Milyen finoman fogalmazol! – kiált fel Price. – De persze Stash sem a legokosabb fiú a világon. Eszményi emberpár. Véletlenül nem a hasonnevű tévéműsorból ismerik egymást?

– Jaj, Timothy, ne gyötörj már – mondja Evelyn. – Stash igenis nagyon tehetséges, és szerintem Vandent is alábecsülöd.

– Te, Bateman – fordul hozzám Timothy –, tudod, milyen ez a lány?… Evelyn mesélte róla… ez azért vette ki a Szédülést a videókölcsönzőből, mert azt hitte, hogy… – kuncog – a marihuánáról szól.

– Most jut csak eszembe – mondom –, azt hiszem, elmulasztottuk kideríteni, hogy vajon ez a Stash… akinek nyilván van valami vezetékneve is, de meg ne mondd, Evelyn, mert nem vagyok rá kíváncsi… miből is él?

– Először is tessék tudomásul venni, hogy Stash igenis nagyon rendes és kedves fiú – veszi a védelmébe Evelyn.

– Az ég szerelmére, Evelyn! Ez a pasas csokoládésüteményes sorbet-t kért! – kiált fel Timothy, mint aki nem hisz a fülének. – Hogy mondhatsz ilyet?

Evelyn meg se hallja ezt a megjegyzést, hanem kiveszi Tina Chow által tervezett fülbevalóját, és szigorú hangon folytatja: – Stash szobrász.

– Hülyeség – jelenti ki Timothy. – Emlékszem, az Odeonban kicsit elbeszélgettem vele. – Ismét hozzám fordul. – Ez is akkor volt, amikor tonhalas cappuccinót rendelt, és meg vagyok róla győződve, hogy ha nincs, aki vigyázzon rá, képes lett volna akár lazac au lait-t is kérni a pincértől, szóval akkor nekem azt mondta, hogy partikat rendez, abból él, vagyis eszerint… de ez csak feltevés, Evelyn, és kérlek, igazíts ki, ha tévedek… tulajdonképpen vendéglátó-ipari szakember! – kiáltja Price. – Nem pedig szobrász!

– Kicsit higgadtabban, ha lehetne – mondja Evelyn, és újabb adag krémet dörzsöl az arcbőrébe.

– Ez pontosan ugyanolyan, mintha rád azt mondanák, hogy költő vagy. – Timothy már részeg, és nekem az jár a fejemben, vajon mikor távozik végre.

– Nos – kezdi Evelyn –, én azt hiszem, rólam köztudott, hogy bizonyos értelemben csakugyan…

– Tudod, mi vagy te? Egy szövegszerkesztő! – förmed rá Timothy. Aztán odamegy Evelynhez, odahajol hozzá, és a tükörben szemügyre veszi a saját arcát.

– Nem híztál te meg egy kicsit, Tim? – kérdezi Evelyn aggodalmasan. Hosszan tanulmányozza Tim arcát a tükörben, majd így szól: – Az arcod… mintha kissé kerekebb lenne.

Timothy megtorlásképpen beleszagol Evelyn nyakába, és azt kérdezi: – Mi ez az őrjítő… illat?

– Obsession. – Evelyn kacéran elmosolyodik, és szelíden eltolja magától Timothy fejét. – Patrick, légy szíves, vidd kissé távolabb tőlem a barátodat.

– Nem, nem… várj csak egy kicsit – mondja Tim, hangosan szimatolva. – Ez nem Obsession. Hanem… hanem… – majd eltorzult arccal, mintegy borzadva, így kiált fel: – Úristen! Ez Q. T. Instatan!

Evelyn azt fontolgatja, most mitévő legyen. Ismét szemügyre veszi Timothy fejét. – Mondd, nem kopaszodsz te?

– Evelyn – mondja Tim –, ne tereld a témát, hanem… – Majd valódi aggodalommal a hangjában így folytatja: – Most, hogy így megemlíted… de mondd, nem lehet, hogy csak túl sok zselét használtam? – Gondterhelten végigsimít a haján.

– De lehet – mondja Evelyn. – Most pedig ne lábatlankodj nekem itt tovább, hanem ülj le szépen.

– Legalább azt az egyet elmondhatom, hogy nem zöld és nem konyhakéssel próbáltam megstuccolni – mondja Tim, Vanden hajára és Stash kétségkívül kontárul megnyírt frizurájára célozva, amit szemlátomást valami olcsó fodrász készített. És azért olyan pocsék, mert olcsó volt.

– Mondd, nem híztál te meg tényleg egy kicsit az utóbbi időben? – kérdezi Evelyn most már sokkal komolyabban, mint az elébb.

– De Evelyn! – mondja Tim megbántva. Éppen el akart volna fordulni. – Szó sincs róla.

– Pedig az arcod határozottan… kikerekedett – mondja Evelyn. – Legalábbis nem olyan szép metszésű…

– Ezt nem hiszem. – Tim rendíthetetlen.

Mélyen belenéz a tükörbe. Evelyn tovább keféli a haját, a mozdulatai azonban kissé határozatlanok, mivel közben Timet nézi. Tim észreveszi ezt, újra beleszagol Evelyn nyakába, és azt hiszem, gyorsan meg is nyalja, aztán elvigyorodik.

– Szóval ez nem a gyorsbarnítókrém illata volna? – kérdezi. – Engem nem lehet átverni. Érzem.

– Mondom, hogy nem az – mondja Evelyn, s az arcán mosolynak semmi nyoma. – Te használsz Q. T.-gyorsbarnítót.

– Nem én. Ez az igazság. Én szoláriumba járok, és ezt nem is titkolom – mondja. – Te viszont kétségkívül Q. T.-t használsz.

– Magadból indulsz ki – feleli Evelyn bénán.

– Megmondtam már – mondja Tim. – Én szoláriumba járok. Tudom, hogy nagyon drága, viszont… – Price elfehéredik. – Szóval? Q. T?

– Micsoda erkölcsi bátorság! Nyíltan bevallani, hogy szoláriumba jársz! – mondja Evelyn.

– Szóval gyorsbarnító – kuncogja Tim.

– Azt sem tudom, miről beszélsz – mondja Evelyn, és tovább kefélgeti a haját. – Patrick, légy szíves, kísérd ki a barátodat.

Price most már térden állva szagolgatja Evelyn meztelen lábszárát; Evelyn nevet. Érzem, hogy nő bennem a feszültség.

– Jaj, istenem – nyög fel Evelyn hangosan. – Menj már el!

– Narancssárga vagy. – Nevet. Evelyn előtt térdepel, a fejét az ölébe hajtva. – Narancssárga a bőröd.

– Nem vagyok narancssárga – mondja Evelyn hangjában kín és gyönyör hosszú sóhajával. – Te kis hülye.

Én az ágyon heverve nézem őket. Timothy feje Evelyn ölében; azon igyekszik, hogy befúrja magát a Ralph Lauren-féle pongyola alá. Evelyn kéjesen hátrahajtja a fejét, s közben megpróbálja ellökni magától Timet, de inkább csak játékosan, és a Jan Hové által tervezett hajkeféjével is csak aprókat üt a hátára. Többé-kevésbé biztosra veszem, hogy Evelynnek viszonya van Timothyval. Egyébként Timothy az egyetlen érdekes ember, akit ismerek.

– Most már tényleg menj – mondja végül Evelyn lihegve. Már nem harcol ellene.

Timothy felpillant rá, szélesen elmosolyodik, valamennyi fogát kivillantva; ilyenkor látszik igazán, hogy milyen jóképű. Így szól: – Ahogy óhajtja, hölgyem.

– Köszönöm – feleli Evelyn, de nekem úgy tetszik, csalódottság van a hangjában.

Tim feláll a padlóról. – Holnap? Vacsora?

– Meg kell kérdeznem a barátomtól – mondja Evelyn, és rám mosolyog a tükörben.

– Nem akarnád azt a szexi kis fekete Anne Klein ruhádat felvenni? – kérdezi tőle Timothy, kezét Evelyn vállára téve és a fülébe suttogva, miközben a bőrét szimatolja. – És tudod, mit? Batemant ne is hívjuk meg!

Jóindulatú nevetést hallatok, miközben felkelek az ágyról, hogy Price-t kikísérjem.

– Várj még egy kicsit! A kávém! – kiált fel Timothy.

Evelyn nevetve tapsikol, mintha élvezné, hogy Timothy maradni szeretne még.

– Na, gyere szépen, öregem – mondom, és gorombán kilódítom a hálószobából. – Most már ideje alukálni.

Timothynak azonban így is sikerül még egy csókot küldeni Evelynnek, mielőtt kiteszem az ajtón. Ahogy leviszem a lépcsőn és kikísérem az utcára, nem szól egy szót sem.

Miután távozik, konyakot töltök magamnak egy kockás mintázatú olasz kispohárba; a hálószobába belépve Evelynt az ágyon fekve találom, amint a Home Shopping Club ajánlatait nézi a tévében. Melléje heveredem, és meglazítom szép Armani nyakkendőmet. Aztán felteszek neki egy kérdést, de anélkül, hogy rápillantanék.

– Miért nem váltasz át egyszerűen Price-ra?

– Jaj, istenem, jaj, jaj, Patrick – sóhajt fel Evelyn a szemét lehunyva. – Miért pont Price kellene nekem? Pont Price? – Ezt úgy mondja, hogy biztosra veszem, már le is feküdt vele.

– Mert gazdag – mondom.

– Mindenki gazdag – feleli, miközben minden figyelme a képernyőre irányul.

– Mert jóképű – mondom én.

– Mindenki jóképű, Patrick drágám – feleli szórakozottan.

– Mert szép teste van – mondom.

– Manapság már mindenkinek szép teste van – feleli Evelyn.

Leteszem a konyakospoharat az éjjeliszekrényre, és ráhengeredem Evelynre. Miközben csókolgatom és a nyakát nyalogatom, ő szenvtelenül csak a nagy képernyős, távirányítós Panasonic tévét nézi; lehalkítja a hangot. Felhúzom a derekamon az Armani inget, és Evelyn kezét a törzsemre helyezem, mert azt akarom, hogy érezze, milyen kőkemény a hasam, és még az izmaimat is megfeszítem neki, közben pedig titokban annak örülök, hogy világos van a szobában, s így azt is láthatja, milyen szépen le vagyok barnulva, és milyen szépen kirajzolódnak a kockák a hasamon.

– Tudod – szólal meg tisztán, érthetően –, Stash HIV-pozitív lett. És… – Elhallgat, mert megjelent valami a képernyőn, ami magára vonta a figyelmét; kissé fölhangosítja, majd ismét lehalkítja. – És… azt hiszem, ma éjjel lefekszenek Vandennel.

– Nagyon helyes – mondom, és finoman a nyakát harapdálom, miközben fél kezem kemény, hideg mellét simogatja.

– Gonosz vagy – mondja, miközben enyhe izgalom fogja el, s a kezét végigfuttatja széles, kemény izmú vállamon.

– Dehogy vagyok – mondom sóhajtva. – Viszont a vőlegényed, az vagyok.

Miután körülbelül tizenöt percig hiába próbálom rávenni, hogy szexeljünk, úgy döntök, hogy abbahagyom a kísérletezgetést.

Azt mondja Evelyn: – Tudod, akármilyen jó formában van is valaki, mindig lehet javítani rajta.

A konyakomért nyúlok. Kiiszom a poharat. Evelyn egy Parnate nevű antidepresszánst szed, és már nem bír meglenni nélküle, annyira rászokott. Ott fekszem mellette, és én is nézem a Home Shopping Club adását – üvegfigurák, hímzett díszpárnák, futball-labda formájú állólámpák satöbbi –, a hang levéve. Evelynt elfogja az álmosság.

– Te nem szedsz minoxidilt? – kérdezi hosszú hallgatás után.

– Nem – felelem. – Kellene?

– Úgy látom, egyre magasabb a homlokod – motyogja álmosan.

– Szó sincs róla – felelem, és magam is meglepődöm a válaszomon. Mert tulajdonképpen magam se vagyok tisztában ezzel a dologgal. Nagyon vastag szálú hajam van, és nemigen tapasztalom, hogy hullana. Tényleg nem hiszem, hogy kopaszodom.

Hazasétálok, jó estét kívánok a portásnak, akinek az arca egyáltalán nem ismerős (felőlem akárki odaállhatna a kapuba), aztán fönn a magasban, messze a város fényei fölött elmerülök a nappalimban a „The Lion Sleeps Tonight” hangjaira, amit a Tokens énekel a sötétben izzó fényekkel világító Wurlitzer 1015-ösömön (ami sajnos nem ér annyit, mint a ma már szinte fellelhetetlen Wurlitzer 850-esek), amely a szoba sarkában áll. Maszturbálok; először Evelynre gondolok, aztán Courtney-ra, majd megint Evelynre, közvetlenül azelőtt azonban, hogy elélveznék – nagyon vacak kis orgazmus –, egy kis híján egészen meztelen, harisnyatartós fotómodellre, akit ma láttam egy Calvin Klein-hirdetésen.