Irwin Shaw

Gazdag ember, szegény ember

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Negyedik rész

Impresszum

Első rész

ELSŐ FEJEZET

I

1945

Mr. Donelli, az edző, elengedett mindenkit, mert Henry Fuller apja lejött a pályára, és megmondta a fiának, hogy táviratot kaptak Washingtonból: Henry bátyja elesett Németországban. Henry volt a középiskolai csapat legjobb góllövője. Mr. Donelli úgy intézte, hogy Henry maga menjen be átöltözni. Megvárta, amíg elmegy az apjával, azután lefújta az edzést, összeterelte a csapatot azzal, hogy tiszteletadásul valamennyien hazamehetnek.

A pályán edzett a baseballcsapat is, de náluk akkor délután nem halt hősi halált senkinek a bátyja, így hát folytatták az edzést.

Rudolph Jordache kétszázas gátfutó bement az öltözőbe és lezuhanyozott, bár ma nem futott annyit, hogy megizzadt volna. Otthon sohasem jutott mindnyájuknak meleg víz, ezért, ha csak tehette, a tornateremben zuhanyozott. A középiskolát még 1927-ben építették. Akkoriban bővében voltak a pénznek, és a tágas zuhanyozókban patakzott a forró víz. Még úszómedence is volt. Edzés után Rudolph rendszerint úszott egyet, de ma tiszteletből inkább nem tette ezt.

A fiúk halkan beszélgettek az öltözőben. A szokásos viháncolás elmaradt. Smiley, a csapatkapitány felugrott egy padra, és bejelentette, hogy úgy gondolja, ha gyászünnepséget rendeznek Henry bátyjáért, összedobhatnának egy koszorúravalót. Fejenként ötven cent elég lenne. A fiúk arca elárulta, kinek van heverő ötven centje, kinek nincsen. Rudolphnak nemigen került volna, de olyan képet vágott, mint akinek ötven cent nem gond. A legkészségesebben azok a fiúk helyeseltek, akiket szüleik elvittek New Yorkba, és ott felöltöztették őket a teljes tanévre. Rudolph helyben, Port Philipben, a Bernstein áruházból öltözködött.

Azért csinosan járt, inget, nyakkendőt viselt a pulóvere meg a bőrzekéje alatt, és egy régi öltöny barna nadrágját, mert a zakójának a könyöke kikopott. Henry Fullernek is New Yorkban vásárolták a ruháit, de Rudolph tudta, hogy a ruháiból ma délután nemigen merít majd vigaszt.

Rudolph sietett az öltözködéssel, mert nem akart hazafelé mindvégig Henry Fuller bátyjáról beszélgetni a többiekkel. Henry meglehetősen buta gyerek volt, mint a nehézsúlyúak általában. Nemigen barátkoztak, azért nem is akarta, hogy most nagyobb együttérzést mutasson a kelleténél.

Az iskola a város üzletközpontjától északkeletre épült lakónegyedben volt. A környék családi ikerházait az iskolával szinte egy időben építették, mikor a város terjeszkedett. Eredetileg egyforma volt valamennyi, tulajdonosaik azonban az évek során más színűre festették az ajtókat és az ablakkereteket, vagy zárt erkélyt, tornácot ragasztottak a házhoz – mindezt a változatosság hiú reményében.

Rudolph a könyveit cipelve ballagott a járda repedezett aszfaltján. Enyhe, szeles, kora tavaszi nap volt, és a könnyű edzés után valami ünnepi jó érzés járta át. A fák már levelüket bontották.

Az iskola magaslatra épült. Lent még téliesen hömpölygött a Hudson. A város templomtornyai és a Boylan Tégla- és Tetőcserépgyár kéményei is ide látszottak. Gretchen, a nővére is ott dolgozott. A folyó mentén a New York Central síneit látta. Port Philip nem volt szép város, noha valamikor annak számított, nagy, fehér koloniál stílusú házaival, itt-ott tömör, viktoriánus középületeivel. A húszas évek nagy fellendülése azonban rengeteg új embert hozott a városba, főként munkásokat. Szűk, sötét otthonaik hamarosan ellepték a környéket. Azután a nagy válság idején csaknem mindenki kiesett a munkából, és a hirtelenjében összetákolt házakat senki sem gondozta, úgyhogy a város, mint Rudolph anyja panaszolta, egyetlen nyomornegyeddé változott. Panasza azonban nem volt teljesen hű az igazsághoz. A város északi felében akadt még néhány szép, nagy ház a széles utcák során, és ezeket az ínséges időkben is karbantartották. Sőt még a lecsúszott negyedekben is maradt néhány, amelyből a lakók nem akartak elköltözni, s ha egyében nem, dús gyepszőnyegükön, öreg fáikon máig megpihenhetett a szem.

A háború újból föllendítette Port Philipet. Teljes gőzzel dolgozott a Boylan Tégla- és Tetőcserépgyár, a cementgyár, sőt a katonai megrendelések életre keltették még a bőrgyárat és a Byefield Cipőgyárat is. Csakhogy háborús időkben az emberek nem sokat adnak a külsőségekre, és a város talán még elhanyagoltabbnak látszott, mint valaha.

Rudolph elnézte a város tervszerűtlen kuszaságát a szeles délutáni napsütésben, és azon töprengett, vajon ki áldozná az életét, hogy megtartsa vagy elfoglalja Port Philipet, ahogyan Henry Fuller bátyja az életével fizetett egy ismeretlen német városka birtoklásáért.

Titokban reménykedett, hogy a háború eltart még vagy két évig, bár nemigen látszott már valószínűnek. Nemsokára tizenhét éves lesz, azután még egy év, és jelentkezhet katonának. Látta magát ezüstsávos hadnagynak, amint egy közkatona tisztelgését fogadja, és a szakaszának int, hogy kövesse a géppuskatűzbe. Ilyen élményeket minden férfinak illene szereznie. Fájlalta, hogy a lovasroham már divatját múlta. Az lehetett az igazi – kardot ki, és vad vágtában megrohamozni a gaz ellenséget.

Otthon ilyesmit meg sem említhetett. Az anyja rosszul lett, ha csak szóba került, hogy a háború eltarthat még egy darabig, és netán az ő Rudolphját is elvihetik. Tudta, hogy néhány fiú meghamisított születési bizonyítvánnyal jelentkezett katonának – történetek keringtek tizenöt, sőt tizennégy éves gyerekekről, akik a tengerészetnél szolgáltak és még kitüntetést is kaptak –, de ő nem tehetett ilyet az anyja miatt.

Szokása szerint kerülő úton ment, hogy elsétálhasson Miss Lenaut háza előtt. Miss Lenaut franciára tanította. Ezúttal nem mutatkozott.

Lebaktatott a Broadwayre, a folyó menti főutcára, amely a New Yorkot Albanyval összekapcsoló autópályának a városon átvezető szakasza is volt, és elábrándozott, hogy neki is lesz egyszer autója, mint azoknak, akik itt száguldanak. Akkor minden hétvégén beruccanna New Yorkba. Nem volt határozott elképzelése, mihez is kezdene valójában New Yorkban, csak annyit tudott, hogy bejárna mindenképpen.

A legkülönfélébb üzletek is itt sorakoztak, teljes összevisszaságban. Hentes és vegyeskereskedés, női ruhát, olcsó ékszert és sportszert árusító áruházak tőszomszédságában. Szokása szerint megállt a Katonai és Tengerészeti Áruház egyik kirakata előtt, amelyben horgászszerszámok közt bakancsok és répaszárú vászonpantallók, ingek, zseblámpák és zsebkések kellették magukat. Megbámulta az elegáns, vékony horgászbotokat, a drága orsókat. Ő is horgászott a folyón, pisztrángidényben meg feljárt a patakokhoz, mint annyian mások, de igen kezdetleges felszereléssel.

Még egy rövid utcán végigment, azután balra fordult, a Vanderhoff utcába. Ez volt az ő utcájuk. Párhuzamosan haladt a Broadwayjel, és mintha versenyezni is akart volna vele, csakhogy ez nem sikerült – inkább úgy festett, mint az az ágrólszakadt, aki kifényesedett öltönyben és letaposott sarkú cipőben el akarja hitetni, hogy Cadillacjén érkezett. Mintha a boltosok maguk is tudták volna erre, hogy a kirakatukban porosodó áru valójában senkinek sem kell. Sok volt a bedeszkázott portál, a legtöbbje 1930 vagy 1931 óta állt így. A csatornázási művek még a háború előtt, amikor az új csatornákat fektették, kivágatta a gyalogjárda árnyas fáit, és azóta senkinek sem jutott eszébe, hogy újakat ültessen helyettük. Ahogyan a házukhoz közeledett, egyre kopottabb és szürkébb lett a hosszú Vanderhoff utca, mintha pusztán azzal, hogy délnek tartott, züllött is volna.

Anyja a pékségben állt a pult mögött kendővel a vállán, mert örökösen fázott. Saroküzletüknek két nagy kirakata volt, és az anyja nem győzött panaszkodni, hogy a helyiség a sok üveg miatt fűthetetlen. Egy tucat száraz kiflit olvasott bele barna papírzacskóba egy kislánynak. Az első kirakatban különféle cukrászsütemények és torták díszelegtek, de ezeket már nem itt sütötték a pincében. Apja, a pék, még a háború elején eldöntötte, hogy nem érik meg a vesződséget, és azóta minden reggel megállt a ház előtt az egyik nagy sütöde teherautója, hozta a házi- és cukrászsüteményeket, Axel pedig csakis kenyeret és kiflit sütött. Ami a cukrászsüteményekből három napig nem kelt el, azt apja a kirakatból felvitte a lakásba, és a család ette meg.

Rudolph bement, megcsókolta anyját, az asszony pedig megveregette fia arcát. Fáradtnak látszott, és örökösen hunyorgott, mert egyik cigarettáról gyújtott a másikra, és a füst marta a szemét.

– Ilyen korán? – érdeklődött.

– Ma hamar vége lett az edzésnek. – Nem mondta meg, miért. – Beállok helyetted. Fölmehetsz.

– Köszönöm, Rudykám – hálálkodott az anya, és még egyszer megcsókolta. Nagyon gyengéden bánt ővele. Rudy nem bánta volna, ha az anyja olykor a másik fiát vagy a lányát is megcsókolja. Azt sem látta még, hogy gyermekei apját megcsókolta volna.

– Fölmegyek, elkészítem az estebédet – mondta. Csak ő mondta estebédnek a vacsorát. A bevásárlást az apa intézte, mert meggyőződése volt, hogy a felesége pazarló természetű, és nem nézi, mire dobja ki a pénzt, de a főzés csaknem mindig az asszonyra maradt.

Az utcára nyíló ajtón ment ki. A boltból nem volt átjárás az előszobába, ahonnan lépcsőn lehetett följutni a család kétszintes lakásába, és Rudy nézte, hogyan siet el az anyja a kirakatban elhelyezett cukrászsütemények előtt, dideregve a hirtelen feltámadó szélben. Gondolni sem szeretett arra, hogy anyja alig múlt negyvenéves. A haja szürkült, és csoszogva járt, mint az öregasszonyok.

Előszedett egy könyvet és olvasott. Ez az egy óra nem lesz forgalmas. Burke beszédét olvasta A gyarmatokkal való megbékélésről, angolórára. Meggyőző beszéd volt, annyira, hogy eltűnődött, miért nem értett vele egyet az a sok, föltehetően okos férfiú a parlamentben. Vajon milyen lenne Amerika ma, ha történetesen hallgatnak Burke szavára? Vajon grófok és hercegek meg kastélyok volnának itt is? Nem is bánta volna. Sir Rudolph Jordache, a Port Philip-i Királyi Gárda ezredese.

Egy olasz munkás jött, fehér cipót kért. Rudolph lerakta Burke-öt, és kiszolgálta a vevőt.

A család a konyhában evett. Az apa munkája miatt csupán a vacsorát költötték el együtt. Mára báránypaprikást kaptak. Jegyrendszer ide vagy oda, nekik mindig jutott hús bőségesen, mert Rudolph apja barátságba keveredett Mr. Haasszal, a hentessel, aki sohasem kérte tőlük a jegyeket, hiszen német volt ő is. Rudolph kicsit feszengett, hogy éppen ma eszi a feketepiaci bárányhúst, amikor Henry Fuller megtudta, hogy elesett a bátyja, de nem tehetett egyebet, legfeljebb keveset kért belőle, jobbára csak burgonyát meg sárgarépát, mert az apja nem tűrte az efféle érzékenykedést.

Thomast, az öccsét, az egyetlen szőkét a családban – hiszen az anyjukat már nemigen lehetett szőkének nevezni – szemmel láthatóan az égvilágon semmi nem zavarta. Farkasétvággyal falt. Thomas éppen egy évvel volt fiatalabb Rudolphnál, de máris ugyanolyan magas, és jóval testesebb. Gretchen, a nővérük, sohasem evett sokat, nehogy meghízzon. Az anyjuk is csak csipegetett. Tagbaszakadt apjuk hatalmas étvággyal evett. Ingujjban ült az asztalnál, időnként végigtörölte keze fejével tömött, fekete bajuszát.

Gretchen nem várta meg a csemegének feltálalt háromnapos cseresznyés lepényt, mert indulnia kellett a város szélén berendezett hadikórházba. Ott dolgozott hetenként öt este önkéntes segédápolónőként. Amikor fölkelt az asztaltól, apja elsütötte szokásos tréfáját.

– Vigyázz magadra – mondta –, nehogy elkapjanak a katonák. Nincs gyerekszoba a házban.

– Apa – tiltakozott Gretchen.

– Ismerem én a katonákat – válaszolta Axel Jordache. – Csak vigyázz!

Gretchen jól ápolt, takaros, szép lány volt, és Rudolphot bántotta, hogy az apja így beszél vele. Elvégre ő az egyetlen a családban, aki mégiscsak hozzájárult a háborús erőfeszítésekhez.

Vacsora után Thomas is eltűnt, mint minden este. A házi feladatait sohasem készítette el, és borzalmas osztályzatokat hozott haza. Megrekedt a középiskola első osztályában, pedig már majdnem betöltötte a tizenhatot. Soha nem hallgatott a jó szóra.

Axel Jordache fölment az utcára néző nappali szobába, hogy elolvassa az esti újságot, mielőtt megkezdi az éjszakai robotot az alagsorban. Rudolph a konyhában maradt. Anyja mosogatott, ő törölgetett. Ha megnősülök, gondolta Rudolph, az én feleségemnek nem kell majd mosogatnia.

Amikor végeztek a vacsoraedénnyel, anyja előszedte a vasalódeszkát, Rudolph meg fölment öccsével közös szobájába, és hozzáfogott a másnapi házi feladatokhoz. Tudta, ha szabadulni akar a konyhai étkezésektől, az apja megjegyzéseitől és a törölgetéstől, csakis a könyvekhez menekülhet. Ezért volt minden vizsgán az osztály legjobban felkészült tanulója.

II

Lenn az alagsorban Axel Jordache elgondolkodott munka közben, mi lenne, ha mérget keverne valamelyik zsemlébe. A mulatság kedvéért. Megérdemelnék. Csak egyszer, egyetlen éjszaka. Hadd lássa, kinek jut.

Üvegből itta a silány gabonapálinkát. Hajnalra nem sok marad belőle. Karja könyékig lisztes volt, még arcára is jutott a lisztből, ahogyan a verejtékét törölgette. Én vagyok az elátkozott bohóc, gondolta, csak a cirkusz hiányzik.

A kitárt ablakon át beszivárgott a folyóról a márciusi éjszaka moszatos illata, és a Rajnát juttatta eszébe, de a kemence valósággal megpörkölte a levegőt itt az alagsorban. Lent vagyok a pokolban, élesztem a pokol tüzét, így sütöm, keresem a kenyerem. Ropogós zsemléket sütök a pokolban.

Az ablak elé állt, nagyot lélegzett. Hatalmas mellizmai – amik azért az idő múlásával satnyultak – megfeszültek az átizzadt alsóing alatt. Néhány száz yarddal távolabb a jégtől megszabadult folyó úgy hömpölygette hátán a messzi észak üzenetét, mint elvonuló seregek lépteinek zaját. A tél végső fenyegetésnek szánta ezt a hideget. Négyezer mérföldre volt a Rajna. Rögtönzött hidakon tankok és ágyúk keltek át rajta. Az egyik híd nem repült a levegőbe és egy hadnagy átrohant. A túlsó parton hadbíróság elé állították és agyonlőtték, mert a parancs ellenére elmulasztotta felrobbantani a hidat. Hadseregek. Die Wacht am Rhein.

Churchill nemrégiben belevizelt a folyóba. Legendás folyó. Jordache szülőföldjének folyója. Szőlőskertek és szirének. Valamilyen Schloss. Kölnben még áll a dóm. Azonkívül nem sok. Jordache látott fényképeket az újságokban. Otthon, édes otthon, az egykori Kölnben. Markolók takarítják a romokat. A leomlott falak alá temetett holtak felejthetetlen bűzt árasztanak. Szebb várost aligha sújthatott volna a háború. Homályosan földerengett az ifjúság emléke, és Jordache kiköpött az ablakon arrafelé, amerre a másik folyót sejtette. A győzhetetlen német hadsereg. Vajon mennyi halottja lehet? Jordache még egyet köpött, és nyelvét végighúzta szája szögletén lekonyuló bajuszán. Isten áldja Amerikát. Ő embert ölt, hogy ide jusson. Mélyet szippantott a folyó párájából, majd visszabicegett a dolgára.

A neve ott volt, jól láthatóan, az alagsor fölötti kirakatablakon. A. Jordache PÉKSÉG. Húsz éve, amikor a cégtáblát föltették, még az állt rajta, hogy: PÉKSÉGE, de egy télen leesett az E betű, és senki sem vesződött a visszarakásával. Ugyanannyi zsemlét adott el az E nélkül is.

A macska a kemence mellől mereven nézte. Nevet nem adtak neki. Azért tartották, hogy az egereket és a patkányokat elriassza a liszt közeléből. Ha Jordache szólította, annyit mondott neki: „macska”. Az állat azt hihette, hogy az ő neve: Macska. Egész éjjel figyelte a gazdáját. Napjában egy tálka tejet kapott, egyébként egereken meg patkányokon élt, már amennyit megfogott, annyin. A macska nézett mereven, és Jordache tudta, hogy az állat akkorára szeretne nőni, mint egy tigris, hogy egy éjszaka rávethetné magát, és végre jóllakna.

A kemence tüzelt. Jordache odabicegett, és berakta az első tepsit. Elfintorodott a nyitott kemenceajtóból kicsapódó forróságban.

III

Odafenn, az öccsével közös szűk szobában Rudolph az angol–francia szótárban keresgélt. A házi feladataival már elkészült. A vágyat kereste franciául. A sejtelmet meg a látomást megtalálta. Szerelmes levelet írt Miss Lenaut-nak, a francia tanárnőnek. Elolvasta a Varázshegyet, és bár a könyvet a szellemidézésről szóló fejezet kivételével általában unta, nagyon tetszett neki, hogy a szerelmi jelenetekben franciául beszéltek, és az első szótól az utolsóig lefordította valamennyit. Nagyon előkelő dolog franciául szerelmet vallani! Annyi bizonyos, hogy aligha akad a Hudson völgyében még egy tizenhét éves fiú, aki ezen az éjszakán francia nyelven írna szerelmes levelet.

„Enfin – írta gondosan formált, majdnem nyomtatott írással, amire az utóbbi két évben szokott rá –, enfin, je dois vous dire, chère Madame, quand je vous vois par hasard dans les couloirs de l’école ou se promenant dans votre manteau bleuclair dans les rues, j’ai l’envie – ez állt legközelebb a »vágyakozás« szóhoz –, très profond de voyager dans le monde d’où vous êtes sortie et visions délicieuses de flâner avec vous à mes côtés sur les boulevards de Paris, qui vient d’être libéré par les braves soldats de votre pays et le mien. Votre cavalier servant, Rudolph Jordache. (32/b francia tagozat)”

Átolvasta a levelet, majd összehasonlította az eredeti, angol nyelvű fogalmazvánnyal. Amennyire tellett tőle, megpróbálta franciásítani az angol változatot. „Végezetül, meg kell vallanom Kegyednek, Drága Hölgyem, hogy ha véletlenül meglátom az iskola folyosóin, vagy világoskék kabátjában, amint végigmegy az utcán, mélységes vágyakozás fog el, hogy abba a világba utazzam, amelyből Kegyed hozzánk érkezett, és csodálatos látomásaimban karomat karjába öltve járom Párizs boulevardjait, amelyeket nemrég szabadítottak fel mindkettőnk hazájának bátor katonái.”

Újból elolvasta a francia változatot, és igen elégedett volt vele. Kétség sem férhet hozzá, igazán elegáns csakis franciául lehet az ember. Már az is szép, ahogyan Miss Lenaut az ő nevét kimondja, Jordahsh, lágyan, dallamosan – nem Jawdekének, mint sokan mások, vagy röviden, keményen: Jordashnak.

Majd fájó szívvel apró darabokra tépte mind a két levelet. Tudta, hogy soha nem fog levelet küldeni Miss Lenaut-nak. Hatot írt eddig és mindet széttépte, mert a tanárnő alighanem azt hinné, a tanítványának elment az esze, és nyomban szólna az osztályfőnöknek. Azt meg végképp nem akarta, hogy apja, anyja vagy Gretchen, esetleg Tom bármilyen nyelvű szerelmes levelekre bukkanjon nála.

Mégis, elégedett volt. Ülni a kopár kis szobában a pékség fölött, néhány száz yardnyira a Hudsontól és leveleket írni, ez olyan, mintha fogadalmat tenne magának. Egy szép napon útra kel majd a tengerentúlra vagy elhajózik a folyón, és akkor valóban postára adja idegen nyelveken írt leveleit a gyönyörű szép és nemes lelkű nőknek.

Fölkelt, és nézte magát a viharvert tölgyfa komód fölött lévő hullámos kis tükörben. Gyakran nézegette így magát. Szerette volna arcvonásaiban fölfedezni azt a férfit, akivé válni akart. Nagy gondot fordított a külsejére. Egyenes szálú fekete haját kefével simította, olykor kitépkedett két-három sötétlő szőrszálat a két szemöldöke közül, édességet alig evett, nehogy pattanásos legyen. Sohasem feledkezett meg magáról annyira, hogy harsányan hahotázzon, legfeljebb mosolygott, azt sem gyakran. Tartózkodóan válogatta meg a színeket, amelyeket viselt, és hosszas edzéssel elérte, hogy a járása sohase áruljon el sietséget vagy netán szertelenséget. Könnyedén lépkedett, mintha siklana. Gondosan reszelte a körmét, sőt havonta egyszer a nővérével manikűröztette is, és sohasem verekedett, nehogy elcsúfuljon, például ha netán betörnék az orrát vagy hosszú, vékony ujjait kificamodott ízületek tennék formátlanná. Testedzésnek ott a futócsapat. A természetet és a magányt horgászás közben találta meg. Ha mások látták, műlegyet, ha nem, hát kukacokat használt.