BORÍTÓSZÖVEG

A Nagy Vadonról különös szóbeszéd járja: útonállók, rég elfeledett városok, rejtélyes idegenek és titokzatos Zöldruhások hazája, ahol nem árt, ha résen van az ember.

Tiurira vár a feladat, hogy megfejtse a Nagy Vadon titkait. Az ifjú lovagot barátok és segítőtársak kísérik útján, amelynek során egy végzetes harc részese lesz. Bízhat-e még a megérzéseiben? És ha meg is fejti a titkokat, vajon kijut-e valaha a Nagy Vadonból, hogy másokkal is megossza tudását, mielőtt túl késő lenne?

A Nagy Vadon titkainak első részét, a Levél a királynak című regényt az író hazájában a 20. század legjobb holland ifjúsági könyvének választották, a Netflix pedig hamarosan sorozatot készít a történetből Will Davies, az Így neveld a sárkányodat forgatókönyvírójának segítségével. A regények szerzőjét, Tonke Dragtot, irodalmi munkásságának elismeréseként 2001-ben lovaggá ütötték.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tonke Dragt: Geheimen van het Wilde Woud

Leopold/Amsterdam, 2016

Copyright text and illustrations © Tonke Dragt, 1965

First published by Leopold/Amsterdam

Hungarian translation © Wekerle Szabolcs, 2018, 2025

Endpapers hand-drawn in colour based on Tonke Dragt’s original black-and-white maps ©Neil Gower

ISBN 978-963-599-817-3

Kiadja a Kolibri Kiadó

Megjelent Budapesten, 2018-ban

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Vereckei Andrea

Szerkesztő Darvasi Ferenc

Olvasószerkesztő Györke Mária

A borítót Szabó Levente terve alapján
készítette Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Bevezető

ELŐHANG

ELSŐ RÉSZ – Idian lovag

1 Útitervek

2 Érkezés Ristridin várába

3 Unauwen király lovagjai

4 Két lovag délről

5 A Nyugati Herceg

6 Irány Islàn!

MÁSODIK RÉSZ – Islàn lánya

1 Vörös Kvibó története

2 Gyertyafény és hárfaszó

3 A Nagy Vadon peremén

4 Kívánság az útjelző kövön; sárga virágok Ardanwennek

5 A nemes kisasszony kertjében

6 Úton a Vészhozó Dombok felé

HARMADIK RÉSZ – Az Erdei Kunyhó Bolondja

1 Találkozás egy régi baráttal; mit mesél Marius?

2 Megzavart mulatság

3 Mindenki megy a dolgára

4 Kőgázló

5 A Fekete-folyó mentén

6 A Bagolyvár

7 A Zöldruhás

8 A fa

9 Dobpergés

10 Az ellenségek

NEGYEDIK RÉSZ – Piak

1 Menekülés keletre

2 A Halott Kőtől észak felé

3 Az Elfeledett Város Őrzője

4 Adelbarttal a Barna Kolostorba

5 Mistrinaut emberei

6 Fox

7 Újra szólnak a dobok

ÖTÖDIK RÉSZ – A Vöröspajzsos Fekete Lovag

1 Vörös Lovasok és Zöldruhások

2 A Vörös Lovasok Mestere

3 A párbaj

4 Taren vára

5 A játszma

6 A Meglepetés Útja

7 A Vöröspajzsos Lovag álarca lehull

8 Életre-halálra

9 A harmadik éjszaka

HATODIK RÉSZ – A Zöldruhások

1 A Zöld-folyó és az őrtorony

2 Északra küldve; Jaro

3 A Mély Tó

4 A Nagy Vadon Mestere

5 Piak és Adelbart

6 Foxot követi egy fekete árnyék

7 Az ellenség

8 A barátok újra találkoznak

9 Tiuri és Lavinia

10 Haditerv és búcsú

11 A Zöld Grották és Tehalon titka; a rejtett út

HETEDIK RÉSZ – Ristridin lovag

1 A rab

2 Isadoro nemes kisasszony és Fitil lovag

3 Vörös Kvibó

4 Indigói Kraton lovag

5 Ristridin hazatérése

6 Vissza a Nagy Vadonba

NYOLCADIK RÉSZ – A döntő csata

1 A hágó

2 A leereszkedés

3 Út a Vorgóta-gonghoz

4 A Vorgóta-gong

5 A gong visszhangjai

6 Felébredés; visszatérés keletre

7 A Fekete Lovag és Taren vára

8 Islàn asszonya

9 A sakkjátszma befejezése

10 A Vészhozó Dombok

11 A kihívás

12 A párviadal

13 A folyóparton

EPILÓGUS – Nyár a hegyekben

– A nap lebukik a tengerbe – mondta az Erdei Kunyhó Bolondja. – Majd elmondom a testvéreimnek, ők nem tudják. Vagy ez is titok?

– Nincs több titok – mondta Tiuri.

A Bolond megállt, és összeráncolta a homlokát.

– Nincs több titok? – kérdezte. – Engem úgy hívnak, a Bolond, de azt nem hiszem el, hogy nincs több titok.

Tiuri ránézett, és hirtelen valamiféle tiszteletet érzett a fura szerzet iránt.

– Igazad van – mondta. – Az én titkomat már elmondhatom, de attól még sok titok létezik a világon. A Nagy Vadon titkai például, meg még temérdek más titok. Olyanok is, amelyekről talán még csak nem is hallottunk. És akad köztük, amit soha nem is fogunk megérteni.

– Nem tudlak követni – mondta a Bolond.

(Levél a királynak, Nyolcadik rész)

ELŐHANG

A CSÖNDET HIRTELEN varjúkárogás törte meg. A madár felreppent, aztán leereszkedett egy ágra – fekete folt a fehér és szürke háttér előtt. Az ágról – mint finom por – hó pergett a földre.

Ristridin lovag megállt, szorosabbra húzta magán a köpenyét, és azon gondolkozott, vajon az iménti jelenet mond-e számára valamit. Valamilyen előjel? Veszélyre figyelmezteti? Csöppnyi öngúnnyal állapította meg, hogy igencsak megváltozott az utóbbi időben: meglát egy varjút, és ilyeneken kezd töprengeni. Pedig ez csak egy éhes állat a fogcsikorgató hidegben.

Milyen távolinak tűnt, amikor Dagonaut király magához rendelte, és így szólt: „Furcsa híreket hallok a Nagy Vadon felől, napfénytől irtózó útonállókról, kíméletlen vadászokról és rejtélyes, zöld ruhába öltözött emberekről. Szeretném, ha megnéznéd, mi zajlik ott. S ha lehet, most azonnal, mert ki tudja, miféle veszélyek fenyegetnek onnan bennünket.”

Ristridin pedig ment, Arwaut lovag kísérte el és húsz hű embere. Most pedig magányosan gyalogolt az erdőben, de tudta, nincs egyedül. És egyre az járt az eszében, amit egyszer jó barátja, Forèstèrrai Edwinem mondott neki: „Tedd, amit elterveztél, nézd meg a Nagy Vadont! Az embernek ismernie kell a hazáját – márpedig az is Dagonaut király birodalma. Réges-régi történetekből tudom, hogy valaha széles út vezetett a vadonon keresztül nyugat felé, Unauwen birodalmába. Miért hagytátok, hogy benője az erdő? Tegyétek újra szabaddá, vágjátok ki a fákat! Akkor a napfénytől irtózó lények elmenekülnek. Ráadásul újabb összeköttetés alakul ki országaink – Unauwen és Dagonaut birodalma – között.”

Edwinem lovag Unauwen, a Nagy-hegységtől nyugatra fekvő ország uralkodójának szolgálatában állt, míg meg nem gyilkolták a Vörös Lovasok – nem itt, egy másik erdőben. Vörös Lovasok Eviellanból, a sötét déli birodalomból… Unauwen és Eviellan háborúban állt egymással, noha Eviellan uralkodója Unauwen király egyik fia volt – a kisebbik fia, legádázabb ellensége. Edwinem ebben a háborúban harcolt, de végül elárulták és megölték Dagonaut földjén.

Ristridint újabb szárnycsapások riasztották fel merengéséből. A varjú elrepült.

A lovag lassan folytatta útját. A hó ropogott léptei alatt, itt-ott letört egy ág. Más hang nem hallatszott. Úgy érezte magát, mint az utazó, aki a Halál Birodalmában kóborol. Ez volt a Nagy Vadon, ahová, bár ő volt a király, még Dagonaut sem tette be a lábát soha, és nem tudta, miféle titkokat rejt a sűrűség. És én?, gondolkodott Ristridin. Én, aki megfejtettem őket, vajon kijutok-e innen valaha is élve, hogy elmondhassam, amit tudok?

Valahol falvak vannak, és városok, házak és kastélyok, ahol békében és nyugalomban élnek az emberek, és fogalmuk sincs arról, hogy nem messze tőlük ilyen rengeteg terül el. A lovag azon töprengett, elér-e még ezekre a helyekre valaha. Muszáj!, gondolta, de most nagyon fáradtnak és öregnek érezte magát.

Még jobban lelassította lépteit. Az úton keresztben járt valaki. Lábnyomokat látott a hóban. Sok-sok lábnyomot!

Ő pedig csak magára hagyatkozhat. Hol lehet? Sok nappal ezelőtt átkelt a Fekete-folyón, utána hosszan bolyongott. Tüskés bokrok és kusza ágak között, hóban, ködben és ólmos esőben verekedte előre magát. Valahol keleten, nem messze innen minden bizonnyal ott van Islàn, a magányos vár az erdőkkel körülvett nyílt mezőn. Oda tartott Ristridin.

Vajon miféle emberek friss nyomait látja maga előtt a hóban? Már ilyen közel járna Islànhoz? Vagy rossz irányt választott, és eltévedt? Felpillantott: csupasz ágakat látott, gallyak zilált szövedékét, köztük a kibukkanó ezüstös eget.

Folytatta útját. Úgy érezte, követik és figyelik. Beesett arcára elszánt és éber kifejezés ült, kezét kardja markolatán nyugtatta. Így kereste az Islàn várába vezető utat.

Islàn vára… ott kezdődik a lakott világ! Ha Ristridinnek sikerülne odáig eljutnia, folytathatná útját; újra lóra ülhetne, megint találkozhatna jó barátokkal.

Megbeszélt velük, megígért nekik valamit. Úgy volt, hogy tavasszal találkozik a barátaival ősei kastélyában, a Szürke-folyó mellett álló Ristridin várában. A barátaival, csupa lovaggal – nem is, egyiküket még nem ütötték lovaggá, bár ki tudja, lehet, hogy azóta mégis. Tiuri volt az, Tiuri fia, aki jócskán bebizonyította, hogy méltó a lovagi címre. Hiszen teljesítette titokzatos megbízatását: eljuttatott egy levelet Unauwen királyhoz.

ELSŐ RÉSZ

Idian lovag

1

Útitervek

TIURI LOVAG fekete lova, Ardanwen hátán lovagolt a Kék-folyó mellett futó sáros ösvényen. A folyó nemrég még tele volt jégtáblával; most újra szabadon áramlott a víz. Féktelenül zubogott, csaknem kilépett medréből, mert messze fönt, a hegyekben alighanem már olvadásnak indult a hó. Tiuri felemelte a fejét, és mélyen beszívta a levegőt. Hideg volt, de másként, mint az előző napokban. A jobb kézre eső földek és erdők még kopaszok voltak, ám a fák fölött vidám és örömittas madarak repkedtek, akik jól tudták: véget ért a tél! Csakhamar újra megjelennek az utakon a vándorok; ő, Tiuri is utazni vágyott, el Tehuriból, atyja birtokáról, ahol az utóbbi hónapokat töltötte.

Maga elé pillantott, dél felé. Ott, többnapnyi járásra, a folyódeltánál lápos vidék terült el, amelyet Torkolatvidéknek neveztek. Nyugatabbra Eviellan feküdt, az ország, ahol gonosz fejedelem uralkodott. Oda nem vágyott Tiuri. De az Eviellan és hazája közötti határt képező Szürke-folyó mentén állt egy vár, amelyre sokszor gondolt, bár még sohasem járt benne. Ez volt Ristridin, a kóbor lovag ősi fészke, akit úgy hívtak: Déli Ristridin. Ristridin lovag az előző év őszén elment a Nagy Vadonba, de a tervek szerint tavasszal visszatér kastélyába. Ott újra találkozik jó barátaival, és Tiurit is meghívta.

Az ifjú megállította lovát, és fennhangon így szólt:

– Hát persze hogy megyek. Amint tudok. Már holnap!

Ardanwen úgy mozgatta érzékeny fülét, mintha értené, mit mond a gazdája. Tiuri megveregette az állat nyakát.

– Te is szeretnél újra úgy vándorolni, mint régen? – kérdezte súgva. – Akárcsak Edwinem lovag?

És miközben ezt mondta, erre gondolt: én is kóbor lovag akarok lenni! Majd később, ha apám megöregszik, magam is Tehuriban fogok élni. Mindig visszatérek majd ide, mert ez az otthonom. De előbb szeretnék világot látni. És ki tudja, lehet, hogy Dagonaut királynak egyszer szüksége lesz rám, és bebizonyíthatom neki, hogy méltó vagyok a király lovagja címre!

Megfordította lovát, és visszalovagolt Tehuri várába, amely ott magasodott a látóhatáron.

Nem sokkal később átlovagolt a felvonóhídon, amely békeidőben mindig le volt engedve. A kapuőrök kedvesen üdvözölték. A két Tiuri, apa és fia igencsak közkedveltek voltak. Az idősebbet „Merész”-nek is nevezték, rászolgált a névre, amelyet még régen, a háborús időkben kapott. Fia pedig Dagonaut legifjabb lovagja volt, és az egyetlen, aki fehér pajzsot viselhetett, mivel nagy szolgálatot tett Unauwennek, a nyugatra fekvő királyság uralkodójának.

Miután Tiuri a várudvaron leszállt a lováról, egy tizenöt év körüli fiú lépett oda hozzá. Piak volt az, legjobb barátja, egyben apródja.

– Ejnye, Tiuri! – kiáltotta emez. – Hol jártál? Atyáddal sakkoztam, aztán amikor felpillantottam, nem voltál sehol.

– Muszáj volt kilovagolnom egy kicsit – felelte Tiuri –, és Ardanwenre is ráfért már egy kis kirándulás. Megváltozott az idő.

Bevitte a lovát az istállóba; ezt mindig maga tette meg. Senki sem nyúlhatott Ardanwenhez, Piakot kivéve.

– Én is érzem a tavasz illatát – felelte Tiuri mellett ballagva Piak. – Az előbb felmásztam a legmagasabb toronyba, és beleszagoltam a levegőbe.

Tiuri elmosolyodott. Piak még mindig szerette a magaslatokat, annak ellenére, hogy ezek most egyszerű tornyok voltak a lélegzetelállító hegyormok helyett, amelyek között korábban élt.

– Lassan újra vándorútra indulhatunk – mondta.

– Őrültség – jegyezte meg az öreg istállómester, aki az istálló bejáratánál várta őket. – Őrültség! – ismételte. – A március túl hideg az utazáshoz, az április szeszélyes, és ráadásul messze van még. Várjatok inkább májusig!

– Lehet, hogy a május meg már túl enyhe – felelte Tiuri nevetve.

– A június pedig túlságosan napos! – tette hozzá Piak.

Az istállómester megrázta ősz fejét.

– Ti, ifjak mindig úgy siettek – mormolta. – Siettek, könnyelműsködtök, és sohasem vagytok elégedettek azzal, ami van! – Szigorúan nézett gazdája fiára és a barátjára. Nem úgy viselkedett, ahogyan egy lovaggal és az apródjával illenék, de számára, aki már Tiuri apját is szinte csecsemőkora óta ismerte, a két jó barát örökre csak kisfiú maradt. – Legalább a tavasz első napját várjátok meg – folytatta. – Hiszen csak nemrég jöttél haza! Lehet, hogy eltévednél, kitörnéd a nyakad, kifosztanának a rablók, megfáznál, és csúz kínozna a puszta földön alvástól.

– De Waldo – válaszolta neki vidáman Tiuri –, még többet zsörtölődnél, ha itthon maradnánk, és soha nem néznénk körül a világban.

Waldo morgott valamit, de a szeme kedvesen csillogott.

– Az meglehet – mondta. – De azért jobb, ha tudod, Tiuri, Tiuri fia, hogy a kalandot nem kell keresni, rád talál az magától is, amikor eljön az ideje. Talán észre sem veszed, és máris nyakig ülsz a pácban, anélkül hogy vágytál volna rá!

– Alighanem igazad van – válaszolta Tiuri. – De mi nem csak úgy vaktában vágunk neki a világnak: Ristridin lovag hívott, hogy látogassam meg tavasszal a várában.

– De hát Ristridin lovagnak nincs is vára, vagy van? – nézett rá Waldo. – Én úgy tudtam, ő kóbor lovag, aki sem birtokokkal, sem egyéb tulajdonnal nem rendelkezik.

– Igazad van – felelte Tiuri. – A vár valójában Arturin lovagé, Ristridin testvéréé, de Ristridin otthona is, amikor éppen nem kóborol.

– Azért micsoda bolondok vannak! – mormolta rosszallóan a szolga. – Lemondanak a várukról más javára, hogy ők maguk kedvük szerint bolyonghassanak a világban! No de mindegy, tehát Arturin lovag váráról van szó. És te oda akarsz menni. A barátoddal együtt.

– Ez lesz az első utazásom apródként! – mondta Piak. Barna szeme csak úgy ragyogott, amikor arra gondolt, mennyi élmény várja. – És nem is leszünk messze a nagy hegyektől – fűzte hozzá vágyakozó hangon.

– A Nagy Vadonról nem is beszélve – mondta Waldo. – De jól van, ti tudjátok, mit csináltok. Amúgy itt a közelben is van egy erdő, ami sokkal szebb, és egész biztosan sokkal jobb erdő, mint az a veszélyes vadon ott délnyugaton. Reméljük, Ristridin lovag ép bőrrel hazajutott onnan!

Miután Tiurit Unauwen birodalmába tett utazását követően lovaggá ütötték, Dagonaut király azt mondta neki, hogy egy ideig nem tart igényt a szolgálataira. Először, javasolta a király, menjen haza a szüleivel Tehuri várába, és heverje ki a vele esett kalandokat. Utóbbinak Tiuri egyáltalán nem érezte szükségét, ahhoz viszont volt kedve, hogy végre, oly sok idő után, a szüleivel töltsön valamennyi időt. Természetesen Piak is vele tartott, aki Tehuriban sokat megtudott arról Tiuritól és az apjától, mi a feladata egy apródnak. Tiuri szülei nagyon megkedvelték, és csakhamar úgy kezelték, mintha a saját fiuk lenne.

Tiuri is sokat tanult. Apja gyakran vitte magával a birtokaira, hogy felkészítse azokra a feladatokra, amelyeket egyszer majd földesúrként neki kell elvégeznie.

Gyorsan elrepült az ősz. Télen a hideg – gyakori hóval és faggyal – sokszor a négy fal közé kényszerítette Tehuri lakóit. Csendes időszak volt. Alig akadt vándor, aki átlovagolt volna a felvonóhídon, hogy szállást kérjen éjszakára, a külvilágból jószerével semmilyen hír nem jutott el a kastélyba. Ám a fiúk így sem unatkoztak. A hideg ellenére kijártak olykor, és házon belül is mindig akadt valamilyen tennivaló. Tiuri és az apja például szívesen sakkozott, és Piak is megtanulta a játékot. Barátját azonban sohasem tudta legyőzni; Tiuri jó sakkjátékos volt, az apját is mindig megverte.

De a hosszú téli hónapok alatt Tiurit gyakran kerítette hatalmába a nyugtalanság érzése. Immár lovag volt, Tiuri lovag, ám a békés Tehuriban semmi olyasmi nem történt, ami a vitézségét próbára tehette volna.

Ilyenkor mindig eszébe jutott utazása Unauwen birodalmába, a Nagy-hegységen túlra. Mindazt, amit ott megélt és megtanult, nagyon nehezen lehetett összeegyeztetni a hétköznapi élettel. Messze nyugaton Unauwen lovagjai talán ebben a pillanatban is elkeseredett harcot vívnak eviellanbeli ellenségeikkel. Tiurinak fogalma sem volt, milyen lehet a helyzet Unauwenben: Tehuri várába sohasem érkeztek hírek arról a vidékről.

Ilyenkor aztán hirtelen nagyon vágyni kezdett Unauwen városa meg a Szivárvány-folyó, és a többi hely után, ahol kalandjai során megfordult. Gyakran eszébe jutott a félreeső Mistrinaut is, a kastély, ahol Lavinia kisasszony lakott. Mikor láthatja újra?

Másokkal is szívesen találkozott volna megint, például Ristridin lovaggal, aki Arwauttal és hű embereivel elment a Nagy Vadonba, ahonnan egyre furcsább hírek érkeztek.

És most, most, hogy érezni lehetett a levegőben a tavasz illatát, Tiuri biztosabb volt benne, mint valaha: azt szeretné csinálni, amit már korábban elhatározott. Kóbor lovagként kalandozni, akárcsak Ristridin. Úgyhogy először is eleget tesz Ristridin meghívásának, és elutazik a Szürke-folyóhoz. Piak természetesen vele tart; hiszen apródja pontosan úgy érzett, mint ő.

2

Érkezés Ristridin várába

TIURI A SZÜRKE-FOLYÓ partján lovagolt, természetesen Ardanwenen, a fekete lovon, akinek neve Unauwen birodalmának régi nyelvén azt jelenti, „Éjjeli Szél”. Az ifjú lovag sisakot viselt, oldalán kard lógott, vértezete fölé arannyal díszített kék köpenyt kanyarított: ezek voltak Tehuri színei. Pajzsa azonban fehér volt, mint a nyugati lovagoké. Tiuri nagyon büszke volt erre a pajzsra, ezért vitte magával.

Piak mellette lovagolt, lova éppoly barna volt, mint a legény üstöke. Aki régről, még a hegyekből ismerte, aligha ismert volna rá fegyverhordozóként.

Az öreg Waldónak igaza lett: lehűlt az idő, ami nem könnyítette meg az utazásukat. De már nem jártak messze a céljuktól. A folyó mindkét partján kastélyok és erődök sorakoztak, „egymást őrizve és vizslatva”, ahogy Piak fogalmazott. Csak a víz választotta el őket Eviellantól, az országtól, ahonnan a gonosz Vörös Lovasok származtak, és ahol a lovagok fekete vagy vörös pajzsot viseltek. De a két fiú Eviellan lakóiból ezúttal semmit sem észlelt.

– Nem is törődnek velünk – mondta nekik egy lovag, akinek a kastélyában megszálltak éjszakára. – Eviellant csakis Unauwen birodalma érdekli. Hallottam hírét egy ott lezajlott, hatalmas csatának, de hogy mi lett a vége, nem tudom.

Tiuri megkérdezte vendéglátójukat, tud-e valamit Ristridin lovagról. Visszatért már a kastélyába? Ám a lovag nem tudott válaszolni erre a kérdésre, ahogy senki más sem.

– Hamarosan megtudjuk – mondta Piak a távolban magasodó vártornyok felé mutatva, amelyek nem tartozhattak máshoz, mint Ristridin kastélyához. – Hogy ezek a várak mennyire hasonlítanak egymásra, nem? Mind hatalmas, mind kőből van, a falaik és ormaik vastagok. Igazából nem rajongok értük, bár belül némelyik egészen barátságos. – Elengedte a gyeplőt, és összedörzsölte a hidegtől elkékült kezét. Nem sokkal később így kiáltott fel: – Ott, messze látok még valamit. Hegyek!

Valóban, a távolból odalátszódtak a nyugati Nagy-hegység ködbe burkolózó csúcsai, amelyeket alig lehetett megkülönböztetni a fölöttük csüngő, szürke felhőktől.

– A Harmadik Nagy Úton tartunk nyugat felé – mondta Tiuri –, amely az Unauwen birodalmába vezető hágón át halad.

– Az Első Nagy Úton mentünk már egy jókora darabon tavaly – felelte Piak –, Mistrinaut vára mellett. De akkor hol van a Második Nagy Út?

– A Második Nagy Út – válaszolta Tiuri – szinte teljesen eltűnt: benőtte a Nagy Vadon.

– Erdőt is látok – mondta Piak. – Az lenne a Nagy Vadon?

– Nem hinném – felelte Tiuri. – A Nagy Vadon, úgy hallottam, nyugatabbra van.

– Ristridin lovag talán elmondja majd hamarosan – tűnődött Piak. – Képzeld, valósággal úgy érzem, hogy ismerem őt, pedig még életemben nem találkoztam vele. De annyit meséltél róluk, Ristridinről és Benduról, Arwautról, Eweinről. Látod, még a nevüket is kívülről fújom!

– Most pedig megismerkedünk Arturin lovaggal is – mondta Tiuri –, Ristridin testvérével. Őt még én sem ismerem, pedig ő lát majd vendégül bennünket.

Estefelé értek oda a kastélyhoz. Az egyik toronyőr már korábban, kürtszóval jelezte érkezésüket. Csikorogva ereszkedett le a felvonóhíd, majd miután Tiuriék átlovagoltak rajta, lassan kinyílt a kapuba vágott egyik ajtó, és négy fegyveres őr lépett elő.

– Itt nem eresztik be olyan könnyen a vendéget – súgta oda Tiurinak Piak.

Tiuri üdvözölte az őröket.

– Barátként jöttünk – mondta –, bebocsátást kérünk. Tiuri lovag és apródja, Piak.

– Tiuri lovag? – ismételte a nevet az egyik őr. – Tehát nem nyugatról jöttetek? Hiszen lovag uram fehér pajzsot visel, mint Unauwen lovagjai, és jóval fiatalabb is, mint amilyennek a Merész Tiurit hittem.

– A fia vagyok – válaszolta az ifjú. – Fehérpajzsos Tiuri. Ristridin lovag meghívására jöttem.

– Ristridin lovag! – kiáltott fel az őr. – Talán van valamilyen híred felőle?

– Nincs – felelte Tiuri. – Ezek szerint még nem tért haza?

– Még nem – válaszolta amaz.

– Hiszen úgy volt, hogy tavaszra megjön.

– Igen – mondta az őr –, de még nem érkezett meg. Már Bendu lovag is itt van, ő is rá vár. Tegnapelőtt érkezett… De fáradjatok beljebb! Tájékoztatom Arturin lovagot, hogy itt vagytok, Tiuri, Tiuri fia.

A két barát kisvártatva Arturin lovag, a kastély ura előtt állt, aki szívélyesen üdvözölte őket:

– Isten hozott, Tiuri lovag – mondta –, és téged is, apród. A kandallóban ég a tűz, az étel elkészült. Fivérem nevében is köszöntelek benneteket; ha jól értem, ő hívott meg titeket.

Arturin lovag nem hasonlít Ristridinre, gondolta Tiuri. Alacsonyabb volt a kóbor lovagnál, és jóval kevésbé vékony; csak göndör haja emlékeztetett a testvérére.

Ekkor egy másik férfi lépett oda a két jó baráthoz, keménykötésű, sötét bőrű, szakállas ember.

– Bendu lovag! – kiáltotta Tiuri.

– Az volnék – felelte a férfi, és megrázta a fiú kezét. – Jó, hogy újra látlak, Tiuri! És tessék, úgy lett, ahogy mondtam: immár lovag vagy, érdemed szerint! – Bendu ekkor Piakhoz fordult, aki némileg elveszetten álldogált mellettük. – És te ki vagy? – kérdezte.

– Ő Piak, a legjobb barátom – válaszolta Tiuri. – Ő kalauzolt a hegyekben, és ő kísért utamon Unauwen birodalmában. Most pedig az apródom.

Bendu Piak kezét is megszorította, de olyan erővel, hogy a fiú csillagokat látott.

– Van híred Ristridinről? – kérdezte a lovag Tiurihoz fordulva.

– Jó néhány hónap eltelt azóta, hogy találkoztam vele – felelte a fiú. – Közvetlenül azelőtt, hogy elindult a Nagy Vadonba.

– Vagy úgy – mondta csalódottan Bendu.

– Még nem érkezett meg, amint látod – kapcsolódott be a beszélgetésükbe Arturin lovag. – De már a Nagy Vadonban sincs.

– Nincs ott? – csodálkozott Tiuri. – Hát akkor hol lehet? És mi történt a vadonban?

– Erről nem tudunk sokat – válaszolta Arturin. – Azt pedig, hogy most merre jár, végképp nem tudjuk! A télen elhagyta a Nagy Vadont: ezt egy islàni követ mondta nekem. Islàn vára, amint azt talán te is tudod, a vadon mellett áll. Ristridin ott járt, és megkérte a kastély urát, hogy küldjön üzenetet Dagonaut királynak és nekem. Más vidékekre vágyott, ahol több minden történik. A Nagy Vadon útjai, mondta, vagy a semmibe, vagy rég elhagyott lakóhelyek romjaihoz vezetnek.

– Lehetséges – szólt Bendu –, de akkor is elárulhatta volna, hová akar menni. Islàn ura tényleg semmi többet nem tud?

– Levelet írtam neki – felelte Arturin lovag. – A válaszában megerősítette, hogy nem tud semmit. Ristridin be sem ment a kastélyába. Sietett, kelet felé lovagolt tovább.

A lovag elhallgatott, és összeráncolta a szemöldökét.

– De hát miért nem délnek indult? – csattant fel Bendu. – Hiszen ott is lenne dolga!

– Milyen dolga? – kérdezte Tiuri. Aztán rájött. Ristridin, Benduhoz hasonlóan, megesküdött, hogy megbünteti a Fekete Lovagot, aki barátjukat, Edwinemet megölte – a Vöröspajzsos Fekete Lovagot, a Vörös Lovasok vezetőjét. A Fekete Lovag lehúzott rostéllyal harcolt; nem tudta senki, ki ő, és hogy néz ki…

– Te, jó uram, most tértél haza Eviellanból? – fordult Benduhoz Tiuri. – Mesélj hát! Megtaláltad a Vöröspajzsos Fekete Lovagot?

– Hogy megtaláltam-e? A végén már számolni sem tudtam, hányat találtam! – morogta Bendu. – Eviellanban hemzsegnek a lovagok; legtöbbjük fekete vértezetet visel, és csaknem az összesnek vörös a pajzsa. Ahánnyal csak találkoztam, mindegyiket felelősségre vontam Edwinem haláláért – de egytől egyig letagadták még azt is, hogy valaha hallottak az ügyről. Tizenkétszer párbajoztam, de azt, akit kerestem, nem sikerült legyőznöm, vagy ha mégis, akkor nagyon félreértettem valamit.

– Érted most nemigen rajonghatnak Eviellanban – somolygott Arturin lovag.

– Nos, nem hullattak könnyeket, amikor otthagytam őket, annyi szent – felelte Bendu. – Ám ettől én még ugyanúgy tovább fogom keresni azt a becstelen lovagot! Eljöttem ide, mert ezt beszéltem meg Ristridinnel, és bízom benne, hogy nemsokára vele együtt indulhatok dél felé. Kettőnknek több esélye lenne rálelni arra a gyilkosra, mint ha egyedül próbálkozom.

– Úgysem járhatsz sikerrel! – mondta Arturin. – Eviellan ura a végén száműz majd az országából mint nemkívánatos idegent. Én legalábbis biztosan ezt tenném a helyében. Egyébként miért éppen neked kell megbosszulnod Edwinem halálát? Ez inkább a nyugatiak feladata lenne. Végtére is Edwinem Unauwen lovagja volt, vagy nem? Hadd álljon bosszút a gyilkosain Unauwen király!

– Nagyon nem tetszik, amiket mondasz! – hördült fel Bendu. – Forèstèrrai Edwinem a barátom volt; az, hogy másik országból származik, mellékes. Ristridin, Arwaut, Ewein és jómagam megfogadtuk, hogy megbosszuljuk a halálát, és ami engem illet, én ehhez tartom magam!

– Ahogy gondolod – vonta meg a vállát Arturin. – De lehet, hogy te vagy az egyetlen, aki még nem feledkezett meg erről az esküről – jobban mondva, csak te nem látod az értelmetlenségét. Ti négyen hónapokkal ezelőtt különváltatok, mert ennél jóval fontosabb tennivalóitok akadtak. Azt hiszem, nemsokára egyedül kell folytatnod bosszúhadjáratodat. Ristridin és Arwaut nincs itt, és Ewein sem érkezett még meg.

– Aki elfelejti az esküjét, az elveszti a becsületét – jelentette ki Bendu.

Tiuri és Piak egymásra nézett. Úgy tűnt, a két lovag össze fog veszni. Arturin azonban véget vetett a beszélgetésnek azzal, hogy mindannyiukat meghívta, igyanak vele egy kupa bort a tűz mellett.

Hamarosan elérkezett a vacsora ideje. A termet megtöltötték a várlakók, és a barátoknak végre alkalmuk nyílt megismerni Arturin feleségét és kisfiukat is. Bendu lovag egész este meg sem szólalt. Világéletében szűkszavú volt, és nem számított kimondottan barátságosnak, de most úgy tűnt, valóban emészti valami. Tiuri talán emiatt is érezte nyomottnak a légkört. Ráadásul Piak is távolabb ült tőle: ő lovagként a várúrhoz közel foglalt helyet, barátját viszont a többi apród és szolga közé ültették. Tiuri bánta a dolgot, de ez olyan szabály volt, amelytől szinte sohasem tértek el.

A vacsora végére valamelyest Bendu is megenyhült. Megint szóba hozta a Nagy Vadont, és azon töprengett, miért nem hallottak még semmit unokafivéréről, Arwautról.

– Szerintem elment Ristridinnel – vélte Arturin. Elmesélte Tiurinak, hogy egyetlen levelet kapott a fivérétől, amelyet az előző év Borvető havának{*} tizenegyedik napján írtak. Az üzenet felettébb rövid volt („Ristridin nem szeret írni” – magyarázta Arturin lovag); az állt benne, hogy a lovagok rablók fészkére bukkantak a Zöld- és a Fekete-folyó között.

– A rablók régi romokban húzták meg magukat – mondta Arturin. – Ristridin a társaival megtámadta és legyőzte őket. A foglyokat elküldték Dagonaut királyhoz, azzal az üzenettel, hogy Ristridin, Arwaut és kísérőik jól vannak. A számomra megküldött levél ennek az üzenetnek a másolata volt. Szerepelt még benne, hogy a lovagok azt tervezik, mélyebben behatolnak az erdőbe, nyugat felé, mert szeretnék megtalálni a Zöldruhásokat.

– Kik azok a Zöldruhások? – kérdezte Tiuri.

– A Zöldruhások – felelte Bendu – a Zöld-folyó és a Zöld Dombok között élnek. Ezt mesélik a favágók és a vadászok, és egyszer egy szerzetestől is hallottam róluk. Van, aki szerint hatalmas termetű és szép emberek, mások azt mondják, kicsike szörnyek, olyan törpeféleségek. Én a magam részéről ezért nem hiszek a létezésükben. Szerintem valaki vagy nagy, vagy kicsi, egyszerre a kettő nem lehet.

– Talán nem is emberek azok – szólalt meg Arturin. – Micsoda lények élhetnek abban a rengetegben, ahová jámbor keresztény még soha be sem tette a lábát?

Bendu hitetlenkedő arcot vágott.

– Akárhogy is, Ristridin biztosan nem találkozott velük – mondta. – Máskülönben értesített volna bennünket! Valószínűleg semmi különös nem történt… ezt bizonyítja az is, hogy még semmilyen üzenetet nem kaptunk tőle.

Arturinra pillantott, mintha azt remélné, hogy a lovag megerősíti a szavait.

Ám a várúr hallgatott, és összeráncolt homlokkal meredt a tányérjára.

– Nos – szólalt meg végül –, mást nem tehetünk, meg kell várnunk, míg idejön, ahogy megígérte.

– Csak ne tartson túl sokáig – mormolta Bendu.

Tiuri egyikről a másikra nézett, és közben azt gondolta: valóban, ne tartson sokáig. Ebben a várban csak akkor lesz jó hangulat, ha Ristridin lovag végre hazatér.

3

Unauwen király lovagjai

TELTEK A NAPOK, de Ristridin nem érkezett meg.

Arturin lovag mindent elkövetett, hogy kellemessé tegye vendégei ott-tartózkodását; többször kilovagoltak, és járták a környéket, a kastélyon belül pedig játékokkal, társalgással szórakoztatta őket. Ám akármilyen felszabadultnak igyekezett is látszani, körüllengte a feszült várakozás hangulata.

Egyik délután úgy tűnt, vissza akar térni a tél. Zuhogott, jégeső esett, süvöltött a szél a kastély körül. Ám a lovagteremben vidáman pattogott a tűz a kandallóban. A vár úrnője és udvarhölgyei a tűz mellett szövögettek. Piak a kandalló előtt játszott Arturin fiával és két kutyával. Tiuri és Arturin lovag a tűz másik oldalán foglaltak helyet, közöttük sakktábla. Bendu volt az egyetlen, aki nem csinált semmit; fel-alá sétálgatott, megállt a szövőszékeknél beszélgetni egy kicsit, onnan a sakkozókra nézett, vagy leguggolt a két kutya mellé.

Hirtelen hangos kürtszó harsant.

– Látogatók! – mondta Arturin lovag, miközben lépett az egyik futóval.

– Megyek, megnézem, ki az – szólalt meg Bendu, és már ott sem volt.

Vajon Ristridin lovag az?, töprengett Tiuri a sakktáblát bámulva; észre sem vette, hogy le tudná ütni Arturin futóját.

Attól fogva senki sem tudott arra figyelni, amivel addig foglalatoskodott. A várúr elnézést kért, felállt, és Bendu után sietett. Az úrnő utasította szolgálóit, hogy menjenek, ellenőrizzék, rendben vannak-e a vendégszobák.

– Mi is megnézzük, ki érkezett? – ugrott fel a kandalló elől Piak.

– Én is, én is! – mondta a kis Arturin.

A két barát a kisgyermeket közrefogva sietett ki a teremből, amely egy folyosóban folytatódott. Onnan néhány csúcsíves ablakból jó kilátás nyílt a várudvarra. Kinéztek, Piak a vállára vette a kis Arturint.

– Látom őket! – kiáltott fel a kisfiú.

Valóban, ott jöttek; egy egész menet, lovasok… lovagok! Az esőtől csak homályosan lehetett látni őket, de a lovagok pajzsai szinte világítottak. Fehér pajzsok!

– Unauwen király lovagjai! – kiáltotta Piak. – Két lovagot látok. És katonákat.

Ekkor szolgák szaladtak oda, hogy segítsenek az érkezőknek leszállni a lóról, és hogy elvezessék a fáradt állatokat.

– Aput is látom! – kiáltotta Arturin. – Az pedig Bendu lovag. Idejönnek az idegen lovagok?

– Biztosan – felelte Piak, és lendületes mozdulattal a földre tette a fiút. – Mindjárt bejönnek.

Kisvártatva a két lovag apródjaik és Arturin, valamint Bendu kíséretében belépett a lovagterembe. A fiatalabbik barátságosan biccentett Tiuri felé.

Ewein volt az!

Arturin lovag őt is, társait is bemutatta.

– Ewein lovag – mondta –, és Idian lovag.

Utóbbit Tiuri nem ismerte, és kissé meg is lepte, hogy a lovag a fején tartotta a sisakját, így alig látszott az arca. Magas, büszke tartású férfi volt. Hangja különösen megnyerőnek tűnt, pedig csak köszönt.

– Ő itt Marvein, Ewein apródja – folytatta Arturin –, ez az úr pedig…

– Jelen pillanatban Idian lovag fegyverhordozója – vágott a szavába a férfi. – Egyébként Unauwen király udvari bolondja.

Hátracsapta csuromvizes köpenye csuklyáját – csak úgy röpködtek körülötte a vízcseppek –, majd kecsesen meghajolt.

– Tirillo! – kiáltott fel Tiuri meglepetten.

– Tirillo! – csodálkozott Piak is.

– Úgy van, Tirillo, aki esőben vándorol – felelte vidáman a bolond.

– És aki győz a csatában – tette hozzá Ewein.

– Ezek szerint valóban csatát vívtatok? – kérdezte Arturin.

– A Déli Szelek Hegyeinél harcoltunk – válaszolta Idian lovag.

– És legyőztük Eviellan katonáit – fűzte hozzá Ewein.

– Azazhogy visszavertük őket – pontosított az udvari bolond. – Most pihennek és a sebeiket nyalogatják. De hamarosan ismét útra kelnek. Ha az ember feláll a Déli Szelek Hegyeinek valamelyik bércére, és elnéz Eviellan felé, mást sem lát, csak harcosokat és katonai táborokat. Ez, jó Eweinem, apró csetepaté volt még csupán.

– Ej, de borúlátó szavak! – jegyezte meg Arturin. – Én azt hittem, az udvari bolondnak az a dolga, hogy felvidítsa az embereket.

– A bolond csak megmutatja a többi embernek a valóságot – felelte Tirillo –, és a valóság általában olyan hihetetlennek tűnik, hogy csak nevetni lehet rajta. Mi igyekszünk megőrizni a jókedvünket a rossz vidékek felől érkező fenyegetés dacára is ahelyett, hogy behunynánk a szemünket.

– Te, uram, jól védelmezed a rád eső határt? – kérdezte Idian lovag.

– Mindig is jól védelmeztem – válaszolta Arturin. – Bár az utóbbi időben semmit sem hallunk Eviellan felől.

– Ez bizonyítja, hogy az eviellaniak ostobák – mondta Tirillo. – Itt nincsenek hegyek; csak egy folyón kellene átkelniük. Nem, ennyire mégsem lehetnek ostobák – épp ezért pontosan az ellenkezőjét gondolom: a Déli Hatalom nagyon is ravasz és dörzsölt. Óvakodj tőle, Arturin lovag, a Szürke-folyónál álló Ristridin Ura!

– Köszönöm a bölcs tanácsot – felelte a várúr kissé fanyarul, majd megkérdezte vendégeit, nem kívánnak-e száraz ruhát húzni. Azok nagyon is kívántak, úgyhogy máris elindultak Arturin és felesége kíséretében.

De Ewein még visszanézett Tiurira, és odaszólt neki:

– Jó, hogy te is itt vagy. Sok mesélnivalónk lesz egymásnak!

A lovagteremben meggyújtották a gyertyákat. Csak Tiuri, Piak és Bendu ült ott, várták a többieket.

– Nos, Ewein már itt van – szólalt meg Bendu. – Remélem, Ristridin és Arwaut is megérkezik hamarosan, és akkor újra együtt leszünk.

Tiuri a sakktáblánál ült, és üres tekintettel meredt a bábukra.

– Ewein lovag időben megjött – mondta. – Idian lovagot ismered?

– Nem, még sosem találkoztam vele – válaszolta Bendu. – A nevét sem hallottam eddig. Ennek ellenére igen hatalmas úr lehet; látnod kellett volna, milyen tisztelettel viselkedtek vele a katonái. Ezt a bolondot viszont ismered, ugye?

– Igen, tavaly találkoztam vele Unauwen birodalmában – felelte Tiuri.

– Nagyon kedves ember – csatlakozott hozzájuk Piak.

– Akkor nem vagyok jó bolond! – hallották meg Tirillo hangját, aki éppen akkor lépett be a terembe, nyomában Arturin lovaggal. – A bolondoknak az a dolguk, hogy bosszantsák, idegesítsék az embereket, és tormát reszeljenek az orruk alá!

Letelepedett Tiurival szemben, és megkérdezte:

– Ki lép?

– Én – válaszolta az ifjú. – Igen, a fehér.

– Játssz! – parancsolt rá Tirillo.

Tiuri leütötte a fekete futót, és így szólt:

– Most Arturin lovag következik.

Kényelmesen elhelyezkedett, és azt tervezte, hogy jót cseveg majd a bolonddal arról, mi minden történt vele, mióta nem találkoztak.

Emez azonban hegyes orrára tette az ujját, és a sakktáblát bámulta.

– Vedd át tőlem a játszmát, jó uram – ajánlotta Arturin.

– Köszönöm, nagyon szívesen! – felelte a bolond, és máris lépett. – Te jössz, Tiuri.

Tiurinak igazából nem fűlött a foga a sakkozáshoz.

– Mi a helyzet Unauwen birodalmában? – kérdezte.

– Ugyanaz, mint itt – válaszolta Tirillo. – A fehér harcol a feketével – vagyis Unauwen lovagjai Eviellan ellen. A futók loholnak, a lovak nyargalnak, bástyák omolnak össze. A jó és a rossz próbál sakk-mattot adni egymásnak. – Mosolyogva nézte a táblát. – Régóta nem játszottam – folytatta. – Ezek a fekete és fehér mezők mindenféle emléket ébresztenek bennem.

Tiuri azonban hamar megtapasztalhatta, hogy a bolond korántsem felejtett el sakkozni. Tirillo néhány lépés alatt három fehér bábut is leszedett, aztán így szólt:

– Máshol járnak a gondolataid, Tiuri lovag!

A fiú ezt le sem tagadhatta volna. Sokkal nagyobb kedve volt beszélgetni, kérdezősködni.

– Eljön a beszélgetés ideje is – mondta a bolond. – Csakhamar belemelegszünk, ne félj, ha majd mind itt ülünk a teremben. De most tedd meg a kedvemért, hogy a játékra összpontosítasz!

Így hát sakkoztak tovább.

Nemsokára belépett a vár úrnője Ewein és Idian lovag társaságában. Ewein Benduval és Piakkal kezdett beszélgetni. Idian lovag megállt a sakkozók mellett.

– Három lépésben mattot adsz neki, Tirillo – jegyezte meg –, kivéve persze, ha Tiuri lovag rájön az egyetlen lehetőségre, amellyel megmentheti a királyát. Bizony, ha így lesz, még a te uralkodódat is veszélybe sodorhatja!

Tiuri igencsak törte a fejét, vajon melyik lenne a megfelelő lépés.

– Vedd át tőle a játékot, Idian lovag – javasolta Tirillo. – Évek óta nem sakkoztunk már egymással!

Tiuri felpillantott a lovagra. A férfi időközben levette a sisakját. Haja aranyszínben ragyogott a gyertyafényben, arca fiatal volt, és barátságos.

– Attól tartok, egy darabig nem sakkozhatom veled – mondta.

Tiuri felállt, és így szólt:

– Kérlek, segíts, jó uram, és lépj egyet helyettem!

Idian lovag elmosolyodott. Leült, és lépett a hátsó lóval. Aztán elmagyarázta Tiurinak, miért tett így. Tiuri figyelt, közben Idian kezét nézte. Az egyiken szép gyűrű ragyogott. Látott már ilyen gyűrűt; csupán tizenkettő volt belőle a világon, Unauwen király ajándékozta meg vele leghűségesebb vitézeit. Tiuri még sohasem hallott Idianról, mégis tudta, hogy alighanem különleges lovag.

Ám negyedóra múlva már tényleg nem figyelt senki a sakktáblára. Arturin lovag vendégei nagyban beszélgettek, és megosztották egymással a híreket. Kiderült, hogy csak Ewein tervez hosszabb időt a kastélyban tölteni, mert szeretné megvárni Ristridint. A többiek csupán elkísérték. Idian lovag mihamarabb vissza akart térni Unauwen birodalmába; Tirillo észak felé veszi az irányt, hogy a nyugati birodalom követeként tárgyaljon Dagonaut királlyal.

– Te mint követ? – kérdezte Bendu olyan arccal, amely arról árulkodott, igencsak meglepi, hogy egy udvari bolondra ilyen feladatot bíztak.

Tiuri szólni akart, de Tirillo egy kacsintással jelezte neki, hogy hallgasson.

– Ezekben a veszélyes időkben tanácsos megerősíteni a két ország közötti baráti szálakat – mondta Idian lovag. – Veszedelmes ellenségünk támadt dél felől.

– Eviellan a ti ellenségetek, és szó se róla, nem sok jót hallottam még felőlük – szólalt meg Arturin lovag. – Ám mi itt Dagonautban nem állunk hadban velük.

– És biztonságban is érzed magad? – kérdezte Tirillo.

– Sohasem lankad éberségünk országunk határain – válaszolta Arturin. – Meg kell mondanom ugyanakkor, hogy amióta a mostani uralkodó vezeti a déli országot, nem gyűlt meg velük a bajunk. És igazából nincs is közünk az ő és a ti királyotok között dúló viszályhoz.

– Ezzel nem értek egyet! – szólt közbe Tiuri felháborodottan. Ő nagyon is közel érezte magához a nyugati birodalmat. Végtére ő is fehér pajzsot viselt, amelyet Unauwen király ajándékozott neki.

– Én sem – állt mellé Bendu. – Eviellan ura gazember, ezt mindenki tudja!

Idian lovag arca enyhén megrándult, mintha árnyék szaladt volna át rajta.

– Éppolyan gazember, mint a vörös pajzsos lovagjai – tette hozzá Bendu.

– Te egy bizonyos vörös pajzsos lovagot tekintesz ellenségednek – fordult felé Arturin –, mert megölte Edwinemet, akinek az Úr vegye magához a lelkét. De Edwinemet azért akarod megbosszulni, mert a barátod volt, nem pedig azért, mert Unauwen király alattvalója volt, ekképpen pedig Eviellan ellensége. Hiszen te magad mondtad.

– Ez igaz – dörmögte Bendu. – Csakhogy – tette hozzá – lehet-e bízni egy olyan országban, ahol ilyen lovagok élnek, és ahol ilyen álnok fejedelem uralkodik?

– Én sem bízom Eviellanban – mondta Arturin. – De az ő országuk és a miénk között most béke van, és bízom benne, hogy ez így is marad.

Bárcsak itt lenne Ristridin lovag!, gondolta Tiuri. Őt bezzeg nagyon is érdekli, mi zajlik országunk határain kívül. A hazája Dagonaut birodalma, a Nagy-hegységtől keletre – de számára ennél jóval szélesebb a világ; Unauwen birodalmát, a hegyek túloldalán elterülő országot sohasem feledi, aki valaha megfordult benne. Ahogyan Eviellant sem lehet feledni, még ha ennek egészen más is az oka.

Tiuri Idian lovagot és kísérőit nézte, remélve, hátha mondanak még valamit. De ők hallgattak.

{*} Borvető hava: október