Krasznahorkai László

Sátántangó

– részlet –

© Krasznahorkai László, 1985

„Akkor inkább úgy vétem el,
hogy várom.”

F. K.

Első rész

I. A hír, hogy jönnek

Egy október végi nap reggelén, nem sokkal azelőtt, hogy az irgalmatlanul hosszú őszi esők első cseppjei lehullottak a szikes, repedezett földre a telep nyugati oldalán (hogy aztán a bűzlő sártenger egészen az első fagyokig járhatatlanná tegye a dűlőutakat, s megközelíthetetlenné váljon a város is), Futaki arra ébredt, hogy harangszót hall. Legközelebb négy kilométerre délnyugatra, a régi Hochmeiss-dűlőben állt egy magányos kápolna, de ott nemhogy harang nem volt, még a torony is ledőlt a háború idején, a város meg túl messze volt ahhoz, hogy onnan idáig bármi is elhallatsszon. S egyébként is: ezek a csengő-bongó, diadalmas hangok nem is távoli harangszóra emlékeztették, hanem úgy tűnt, mintha egészen közelről („Mintha a malom felől…”) sodorta volna őket erre a szél. Felkönyökölt a párnán, hogy kilásson a konyha egérlyuknyi ablakán, de a félig bepárásodott üvegen túl a pirkadat kékjében s az egyre halkuló harangzúgásban fürdő telep még néma volt és mozdulatlan: a túloldalon, az egymástól távol álló házak közül csupán a doktor lefüggönyözött ablakán szűrődött ki fény, onnan is csak azért, mert lakója már évek óta képtelen volt sötétben elaludni. Visszatartotta lélegzetét, hogy a harangzúgás-apályban egyetlen félresodródó, zengő hangot se szalasszon el, mert tudni akarta, mi az igazság („Biztos alszol még, Futaki…”), s ehhez minden egyes hangra, ha mégoly árva is, szüksége volt. Puha, legendás macskalépteivel az ablakhoz sántikált a jéghideg konyhakövön („De hát senki sincs ébren? Nem hallja senki? Senki más?”), kinyitotta az ablaktáblákat, és kihajolt. Csípős, nyirkos levegő csapta meg, egy pillanatra be kellett hunynia a szemét; s a kakaskukorékolástól, a távoli csaholástól és a percekkel ezelőtt feltámadt éles, kíméletlen szél zúgásától csak mélyülő csöndben már hiába fülelt, nem hallott semmit saját tompa szívdobogásán kívül, mintha csak félálma kísérteties játéka lett volna az egész, mintha csak („…rám szeretne ijeszteni valaki”). Szomorúan nézte a baljós eget, a sáskajárásos nyár kiégett maradványait, és hirtelen ugyanazon az akácgallyon látta átvonulni a tavaszt, a nyarat, az őszt és a telet, mintha csak megérezte volna, hogy az örökkévalóság mozdulatlan gömbjében bohóckodik az idő egésze, a zűrzavar hepehupáin át ördögi egyenest csalva, és megteremtve a magasságot, a tébolyt szükségszerűséggé hamisítja… és látta önmagát, a bölcső és koporsó fakeresztjén, amint kínlódva rándul egyet, hogy végül – rangjelzések és kitüntetések nélkül – lecsupaszítva a halottmosók kezére adja egy szárazon pattogó ítélet, a dolgos bőrnyúzók röhejébe, ahol aztán irgalmatlanul látnia kell az emberi dolgok mértékét, anélkül hogy akár csak egyetlen ösvény is visszavezesse, mert akkor már azt is tudni fogja, hogy olyan partiba keveredett a hamiskártyásokkal, amely már jó előre le van játszva, s amelynek végén utolsó fegyverétől is megfosztják, a reménytől, hogy egyszer még hazatalál. Oldalra fordította a fejét, a telep keleti oldalán álló, egykor zsúfolt és zajos, most düledező és elhagyatott épületek felé, és keserűen figyelte, amint a puffadt-vörös nap első sugarai áttörnek egy megkopasztott tetejű, omladozó tanyaház tetőgerendái között. „Végtére is döntenem kéne már. Nem maradhatok itt.” Visszabújt a meleg paplan alá, karjára hajtotta a fejét, de szemét nem tudta lehunyni: megrémisztették ezek a kísérteties harangok, de még inkább ez a hirtelen csönd, ez a fenyegető némaság, mert úgy érezte, most aztán minden megtörténhet. De nem mozdult semmi, mint ahogy ő sem moccant meg az ágyban, egészen addig, míg a körülötte hallgató tárgyak között egyszer csak elkezdődött valami ideges párbeszéd (megreccsent a kredenc, megzörrent egy lábos, a helyére csúszott egy porcelán tányér), akkor hirtelen megfordult fekhelyén, hátat fordított a Schmidtnéből áradó izzadságszagnak, fél kézzel kitapogatta az ágy mellé készített vizespoharat, s egy hajtásra kiitta. S ezzel aztán ki is szabadult ebből a gyerekes félelemből; felsóhajtott, megtörölte izzadt homlokát, s mivel tudta, hogy Schmidt és Kráner még csak most terelhetik össze a barmokat, hogy a Szikesről felhajtsák a teleptől északra fekvő Gazdaság istállójáig, ahol aztán végre megkapják a keserves nyolc hónapért járó pénzt, s hogy emiatt jó pár óra eltelik addig, amíg onnan gyalog hazaérnek, elhatározta, megpróbál aludni még egy keveset. Lehunyta a szemét, oldalára fordult, átölelte az asszonyt, s már majdnem sikerült elszunnyadnia, amikor megint meghallotta a harangokat. „Az istenit!” Félrehajtotta a paplant, de abban a pillanatban, amikor meztelen, bütykös lába a konyhakőhöz ért, a hangok hirtelen megszakadtak, mintha („Intett volna valaki…”)… Görnyedten üldögélt az ágy szélén, kezeit összekulcsolta az ölében, aztán az üres poháron akadt meg a tekintete; torka száraz volt, jobb lába sajgott, és már se visszafeküdni, se felkelni nem mert. „Legkésőbb holnap indulok.” Sorra végignézett a sivár konyha még valamennyire használható tárgyain, a ráégett zsírtól és ételmaradéktól mocskos sparherten, az alája tolt szakadt fülű kaskán, a bicegő lábú asztalon, a falra akasztott poros szentképeken, az ajtó melletti sarokban egymás hegyén-hátán álló lábosokon, fazekakon, végül a már kivilágosodott apró ablak felé fordult, látta az elé hajló akácfa csupasz ágait, Halicsék házának horpadt tetejét, a megdőlt kéményt, a kicsapódó füstöt, s azt mondta: „Felveszem a részem, és még ma este!… Legkésőbb holnap. Holnap reggel.” „Jaj, istenem!” – riadt fel mellette Schmidtné; rémülten körbejáratta kétségbeesett tekintetét a homályban, melle zihált, de amikor aztán minden ismerősen nézett vissza rá, megkönnyebbülten felsóhajtott, s visszadőlt a párnára. „Mi van, rosszat álmodtál?” – kérdezte Futaki. Schmidtné még mindig ijedt szemmel meredt a mennyezetre. „Atyaúristen, de még mennyire! – sóhajtott ismét, s a szívére tette a kezét. – Hát, én még ilyet!… Képzeld… Ültem bent a szobában, és… egyszer csak valaki megkopogtatta az ablakot. Ki se mertem nyitni, csak odaálltam elé, és kilestem a függönyön. Csak a hátát láttam, mert már a kilincset ütötte… meg a száját, ahogy ordibál, de nem lehetett érteni, hogy mit… borostás volt a képe, és mintha mind a két szeme üvegből lett volna… borzasztó volt… Aztán eszembe jutott, hogy csak egyszer fordítottam rá a kulcsot az este, de tudtam, hogy mire kiérnék, már késő… ezért gyorsan becsaptam a konyhaajtót, de akkor eszembe jutott, hogy nincs meg a kulcs… Elkezdtem volna kiabálni, de egy hang se jött ki a torkomon. Aztán… nem emlékszem… hogy miért vagy minek, de… hirtelen Halicsné nézett be az ablakon, és vigyorgott… tudod, milyen, mikor vigyorog?… szóval bámult be a konyhába… és aztán nem tudom, hogy… eltűnt… de akkor már az ott kint rugdosta az ajtót, tudtam, hogy egy perc, és betöri, akkor eszembe jutott a kenyérvágó kés, gyorsan odarohantam a kredenchez, de beszorult a fiók, én meg feszegettem… úgy éreztem, hogy szörnyethalok a félelemtől… aztán hallottam, hogy nagy robajjal bedől az ajtó, s az a valaki már jön is a folyosón… a fiókot még mindig nem tudtam kinyitni… és akkor már ott volt a konyhaajtóban… végre sikerült kihúzni a fiókot, előkaptam a kést, az meg hadonászva közeledett… de nem tudom… egyszer csak ott feküdt a sarokban, az ablak alatt… ja, igen, egy csomó kék meg piros lábas volt nála, azok mind szétröpültek a konyhában… és akkor érzem, hogy megmozdul a lábam alatt a padló, és képzeld, az egész konyha elindult, mint egy autó… most már nem tudom, hogy volt…” – fejezte be, s megkönnyebbülten felnevetett. „Jól nézünk ki! – csóválta meg a fejét Futaki. – Én meg, képzeld el, arra ébredtem, hogy harangoznak…” „Micsoda?! – nézett rá meghökkenve az asszony. – Harangoztak? Hol?” „Hát ezt nem értem én se. Ráadásul kétszer is, egymás után…” Schmidtné is megcsóválta a fejét. „A végén még megbolondulsz.” „Vagy csak álmodtam én is az egészet – morogta nyugtalanul Futaki. – Figyeld meg, ma még történik valami…” Az asszony mérgesen hátat fordított neki. „Örökké ezt mondod, igazán abbahagyhatnád már végre.” Ekkor hirtelen meghallották, hogy odakint megnyikordul a hátsó kapu. Riadtan néztek egymásra. „Ez csak ő lehet! – suttogta Schmidtné. – Érzem.” Futaki idegesen fölült. „De hát… ez lehetetlen! Még nem érhettek vissza…” „Mit tudom én, hogy…! Eriggy már!” Kiugrott az ágyból, hóna alá kapta a ruháit, gyorsan behúzta maga mögött a szobaajtót, és felöltözött. „A botom. Kint hagytam a botom.” A szobát már tavasz óta nem használták Schmidték. Először zöld penész lepte el a falakat, az ütött-kopott, de mindig tisztára törölgetett szekrényben megpenészesedtek a ruhák, a törülközők s az összes ágynemű, pár hétre rá megrozsdásodtak az ünnepi alkalmakra eltett evőeszközök, kilazultak a csipketerítőkkel letakart nagyasztal lábai, s amikor aztán megsárgultak a függönyök, s egy nap kialudt a villany is, végérvényesen kiköltöztek a konyhába, s hagyták, hadd váljon a szoba az egerek és a pókok birodalmává, hisz úgysem tehettek ez ellen már semmit. Nekitámaszkodott az ajtófélfának, s azon töprengett, hogy jusson ki innen észrevétlenül; de a helyzet elég reménytelennek látszott, mert ahhoz, hogy kisurranjon, mindenképpen át kell mennie a konyhán, ahhoz pedig túlontúl vénnek érezte magát, hogy az ablakon másszon ki, amit vagy Kránerné, vagy Halicsné amúgy is észrevett volna, hisz fél szemmel örökké azt lesik, mi történik odakint. Ráadásul a botja, ha Schmidt felfedezi, azonnal elárulja, hogy ő itt lapul valahol a házban, és meglehet, hogy emiatt még a részét sem kapja meg, hisz tudta, hogy Schmidt ebben nem ismer tréfát, s úgy kell elkotródnia innen, ahogy hét esztendővel ezelőtt – nem sokkal a hírverés után, a felvirágzás második hónapjában – ideérkezett, egyetlen rongyos nadrágban, egy kifakult felöltőben, üres zsebbel és éhesen. Schmidtné a folyosóra szaladt, ő meg az ajtóra tapasztotta a fülét. „Semmi nyavalygás, cicuskám! – hallotta Schmidt rekedt hangját. – Azt csinálod, amit én mondok. Világos?” Futakit elöntötte a forróság. „A pénzem.” Csapdában érezte magát. De nem volt sok idő a töprengésre, ezért aztán elhatározta, mégiscsak kimászik az ablakon, mert „itt azonnal csinálni kell valamit”. Már éppen elfordította volna az ablakkilincset, amikor meghallotta, hogy Schmidt végigmegy a folyosón. „Ez pisálni fog!” Lábujjhegyen visszaosont az ajtóhoz, s lélegzet-visszafojtva hallgatózott. S amikor aztán Schmidt mögött becsukódott a hátsó udvarra vezető ajtó, óvatosan kisurrant a konyhába, végigmérte az idegesen hadonászó Schmidtnét, s egy hang nélkül a kijárathoz sietett, gyorsan kilépett, és amikor már biztos volt abban, hogy komája visszatért, erősen megzörgette az ajtót, mint aki most érkezik. „Mi az, nincs itthon senki? Schmidt komám!” – kiáltotta harsány hangon, majd – nehogy időt adjon a menekülésre – azonnal benyitott, s mire Schmidt kifordult a konyhából, hogy a hátsó ajtón át elpucoljon, már el is állta az útját. „Nocsak, nocsak! – kezdte csúfondáros képpel. – Hová ilyen sietősen, komám?” Schmidt egy hangot sem tudott kinyögni. „Na, majd megmondom én! Segítek, komám, segítek, ne félj! – folytatta elborult arccal. – Meg akartál lépni a pénzzel! Igaz? Eltaláltam? – Majd, hogy Schmidt még mindig szótlanul pislogott, megcsóválta a fejét. – Nohát, komám. Ezt nem gondoltam volna.” Visszamentek a konyhába, s leültek egymással szemben az asztalhoz. Schmidtné feszülten tett-vett a sparherton. „Ide figyelj, komám… – kezdte akadozva Schmidt. – Rögtön megmagyarázom…” Futaki leintette. „Értem én anélkül is! Azt mondd, hogy Kráner is benne van?” Schmidt kényszeredetten bólintott. „Fele-fele.” „Az anyátok istenit! – háborgott Futaki. – Túl akartatok járni az eszemen.” Lehajtotta a fejét. Gondolkozott. „Na, és most? Mi lesz?” – kérdezte aztán. Schmidt haragosan széttárta a karját. „Mi lenne? Te is benne vagy, komám.” „Hogy érted ezt?” – tudakolta Futaki, és közben számolt. „Harmadoljuk – felelte kényszeredetten Schmidt. – Csak a szádat ne jártasd.” „Attól te ne félj.” Schmidtné felsóhajtott a sparhertnál. „Elment az eszetek. Azt hiszitek, ezt meg lehet úszni?” Schmidt, mintha nem is hallotta volna, Futaki arcába mélyesztette a szemét. „Na. Nem mondhatod, hogy nem tisztáztuk a dolgot. De akarok neked mondani valamit. Komám! Ne tegyél tönkre!” „Már megállapodtunk, nem?!” „Persze, ebben nincs vita egy percig se! – folytatta Schmidt, s hangja könyörgőre vált. – Én csak annyit kérek, hogy… add kölcsön nekem egy rövid időre a te részedet! Csak egy évre! Míg le tudunk telepedni valahol…” Futaki dühösen felcsattant. „És még midet nyaljam ki, komám?!” Schmidt előredőlt, és bal kezével megragadta az asztalt. „Nem kérnélek, ha nem magad mondtad volna a múltkor, hogy te innen már nem mész sehová! Minek neked akkor az egész? És csak egy évre… egy évre!… Nekünk muszáj, értsd meg, nekünk muszáj. Ezzel a húsz ronggyal nem megyek semmire, még tanyát se bírok venni. Legalább egy tízest adjál, na!” „Engem aztán nem érdekel! – felelte Futaki ingerülten. – Egy csöppet se érdekel. Én se akarok itt élve megdögleni!” Schmidt haragosan rázta a fejét, dühében már majdnem elsírta magát, s aztán újból rákezdte, makacsul s egyre tehetetlenebbül, a konyhaasztalra könyökölve, mely minden mozdulatára billent egyet, mintha még az is melléje állt volna, hogy végül „megessen a szíve rajta”, s engedjen komája könyörgő kezeinek, és nem sok hiányzott már hozzá, hogy beadja a derekát, amikor tekintete elrévedt, majd megakadt a vékony sugarakban beeső fény vibráló millió porszemén, orrát megcsapta a konyha áporodott szaga. Hirtelen savanykás ízt érzett a nyelvén, s azt hitte, itt a halál. Mióta feloszlatták a telepet, mióta az emberek ugyanolyan sietséggel futottak szét innen, mint amilyen hévvel idejöttek, s ő – néhány családdal, az orvossal meg az iskolaigazgatóval együtt, akiknek ugyanúgy nem volt hová menniük, mint neki – itt ragadt, nap mint nap figyelte az ételek ízét, mert tudta, hogy a halál előbb a levesekbe, a húsokba, a falakba költözik bele; sokáig forgatta a szájában a falatokat, mielőtt lenyelte volna, lassan kortyolta a ritkán elé kerülő bort, vagy a vizet, s néha ellenállhatatlan vágyat érzett arra, hogy letörjön egy darabot a salétromos vakolatból a régi szivattyúház géptermében, ahol lakott, és megkóstolja, hogy az aromák, az ízek rendjét megzavaró szabálytalanságban felismerje az Intést, mert abban bízott, hogy a halál csak amolyan figyelmeztetés, s nem kétségbeejtő végérvényesség. „Nem ajándékba kérem – folytatta lankadtan Schmidt. – Kölcsön. Érted, komám? Kölcsön. Pontosan egy év múlva megadom az utolsó fillérig.” Csüggedten ültek az asztalnál, Schmidtnek égett a szeme a fáradtságtól, Futaki meg a kőkockák titokzatos mintáiba merült, ne lássák meg rajta, hogy fél, s ami azt illeti, úgysem tudná megmagyarázni nekik, hogy miért. „Azt mondd meg nekem, hányszor mentem ki egy szál magam a Szikesre a legnagyobb hőségben, hogy az ember nem mert levegőt venni, mert félt, hogy meggyullad belül?! Ki szerezte a fát? Ki építette meg a karámot?! Pontosan annyit kínlódtam én is, mint te, vagy Kráner, vagy Halics! És most meg azt mondod nekem, komám, kölcsön. Aztán mikor látlak legközelebb, he?!” „Szóval nem bízol bennem” – mondta sértődötten Schmidt. „Nem én! – csattant fel Futaki. – Összeállsz Kránerrel, pirkadat előtt el akartok szelelni az összes pénzzel, és ezek után még bízzam is benned?! Minek nézel te engem? Hülyének?” Szótlanul ültek. Az asszony az edényekkel csörömpölt a sparhert előtt, Schmidt csalódottan, ő meg remegő kézzel cigarettát sodort, felkelt az asztal mellől, az ablakhoz sántikált, és baljával botjára támaszkodva figyelte a hullámzó esőt a háztetők felett, az engedelmesen hajló fákat a szélben, a csupasz ágak rajzolta fenyegető ívet a levegőben; a gyökerekre gondolt, s az éltető iszapra, amivé mostanra már ez a föld lett, és arra a csöndre, arra a hang nélküli telítettségre, amelytől annyira rettegett. „Aztán… mondd csak! – szólalt még tétován. – Minek jöttetek vissza, ha egyszer…” „Minek, minek! – morgott Schmidt. – Azért, mert ott jutott eszünkbe, az úton, hazafelé. S mire észbe kaphattunk volna, már itt voltunk a telep előtt… Meg hát, az asszony… Őt itt hagytam volna?…” Futaki bólogatott. „És Kránerrel mi van? – kérdezte aztán. – Miben maradtatok?” „Otthon gubbasztanak azok is. Északra akarnak menni, Kránerné hallotta, hogy van ott valami lerobbant fatelep, vagy mi. Sötétedés után találkozunk a keresztnél, ezzel váltunk el.” Futaki felsóhajtott. „Hosszú még a nap. Mi lesz a többiekkel? Haliccsal, az igazgatóval?…” Schmidt csüggedten morzsolgatta az ujjait. „Honnan tudjam? Szerintem persze Halics az egész napot átalussza, tegnap Horgoséknál nagy muri volt. Az igazgató urat meg egye meg ott a fene, ahol először megleli! Ha valami baj lesz miatta, beküldöm én a hülye anyjához az árokba, úgyhogy csak nyugalom, komám, nyugalom.” Úgy döntöttek, itt a konyhában várják meg az éjszakát. Futaki széket húzott az ablak mellé, hogy szemmel tarthassa a szemközti házakat, Schmidtet elnyomta az álom, horkolni kezdett az asztalra borulva, az asszony meg kivette a kredenc mögül a vaspántos katonaládát, lesöpörte róla a port, kitörölgette a belsejét is, aztán szótlanul pakolni kezdte a holmijukat. „Esik” – mondta Futaki. „Hallom” – felelte az asszony. A nap gyönge fénye épphogy csak áttört a kelet felé úszó felhők egymásra torlódó forgatagán; a konyhára szinte alkonyati homály borult, nem lehetett biztosan tudni, hogy a falakra rajzolódó, vibráló foltok árnyak-e csupán, vagy a reménykedő gondolataik mögött megbúvó kétségbeesés baljós nyomai. „Délre fogok menni – mondta Futaki az esőbe bámulva. – Ott azért rövidebb a tél. Bérbe veszek egy tanyát, közel valamelyik virágzó városhoz, és egész nap lógatom a lábam egy lavór meleg vízbe…” Az esőcseppek szelíden csurogtak lefelé az ablak mindkét oldalán, belül, a fönti ujjnyi széles réstől egészen a könyökfa és az ablakkeret érintkezéséig, ahol lassan feltöltötték a legkisebb repedést is, s utat törve maguknak a könyökfa széléig, ismét cseppekre válva szét, hullani kezdtek Futaki ölébe, aki aztán, anélkül hogy észrevette volna, mert onnan, ahová elkalandozott, nehéz volt visszatérni, szép csendben bevizelt. „Vagy elszegődöm éjjeliőrnek egy csokoládégyárba… esetleg kapusnak egy leánykollégiumba… És megpróbálok mindent elfelejteni, csak egy lavór meleg víz esténként, és nem csinálni semmit, csak nézni, hogy telik a kurva élet…” Az eddig csöndesen zuhogó eső most ömleni kezdett, mint a gátszakasztó ár elöntötte a már amúgy is fuldokló földet, keskeny, kanyargós csatornákat vágva az alacsonyabban fekvő területek felé, s bár már nem látott át az üvegen, mégsem fordult el, nézte a szuvas fakeretet, a kipörgött gipsz helyét, s egyszer csak az üvegen megjelent egy elmosódott forma, lassan kibontakozott egy emberi arc, de nem tudta rögtön, kié, amíg csak ki nem élesedett egy megriadt szempár; akkor már látta „saját megviselt ábrázatát”, ráismert, döbbenten s fájdalmasan, mert érezte: ugyanúgy mossa el arcvonásait majd az idő, ahogy most szétfolyik itt az üvegen; valami nagy, idegen szegénység tükröződött e képben, amint sugárzón megindul felé, a szégyen, a büszkeség és a félelem egymásra telepedő rétegei. Hirtelen megint ott volt az a savanykás íz a nyelvén, eszébe jutottak a hajnali harangok, a pohár, az ágy, az az akácgally, a hideg konyhakő, s keserűen lebiggyesztette a száját. „Egy lavór meleg víz!… Az ördögbe is!… Hisz mindennap áztatom a lábam…” Háta mögül elcsukló sírás ütötte meg a fülét. „Hát téged meg mi lelt?” De Schmidtné nem válaszolt, szégyenkezve félrefordult, vállait rázta a zokogás. „Hallod? Mi bajod van?” Az asszony ránézett, de aztán, mint aki nem látja itt értelmét már a beszédnek, szó nélkül leült a sparhert melletti hokedlire, s kifújta az orrát. „Most mért hallgatsz? – faggatta makacsul Futaki. – Mi a fene esett beléd?” „Ugyan hova akarunk mi menni! – tört ki keserűen Schmidtné. – Az első városban lefülel egy rendőr! Hát nem érted? Még a nevünket se fogják megkérdezni!” „Mit fecsegsz itt összevissza? – torkolta le haragosan Futaki. – A zsebed tele pénzzel, te meg…” „Hát pontosan erről beszélek én is! – vágott közbe az asszony. – A pénzről! Legalább neked legyen eszed! Elmenni… ezzel a nyomorult ládával… mint egy koldusbanda!” Futaki mérgesen rászólt. „Na, most már elég. Ne avatkozz bele ebbe a dologba. Egyáltalán nem tartozik rád. Legyél csendben, az a te dolgod.” Schmidtné felpattant. „Tessék?! Mi az én dolgom?” „Nem mondtam semmit – felelte Futaki halkan. – És csendesebben, mert felébred.” Az idő lassan telt, szerencséjükre a vekker már régóta nem működött, hogy ketyegésével erre még figyelmeztesse is őket, az asszony mégis a mozdulatlan mutatókat nézte, amíg a fakanállal meg-megkavarta a rotyogó paprikást, aztán bágyadtan ültek a gőzölgő tányérok felett, a két férfi, Schmidtné örökös unszolása ellenére („Mire vártok? Éjszaka akartok enni a sárban, bőrig ázva?”), nem is nyúlt az ételhez. Nem gyújtottak villanyt, pedig a kínzó várakozásban összemosódtak előttük a tárgyak, életre keltek a fazekak az ajtó mellett, a szentek megelevenedtek a falakon, néha úgy tűnt, mintha még az ágyban is feküdne valaki, s hogy szabaduljanak e látomástól, olykor lopva egymásra néztek, de mindhármuk arcáról ugyanaz a tehetetlenség sugárzott; s noha tudták, nem indulhatnak el addig, míg le nem száll az éjszaka (mert biztosak voltak benne, hogy vagy Halicsné, vagy az igazgató az ablak mögött ülnek a Szikesre vezető dűlőutat figyelve, egyre nagyobb aggodalommal, amiért Schmidt és Kráner majdnem egy fél napot késik), hol Schmidt, hol az asszony mozdult meg, hogy fittyet hányva minden elővigyázatosságnak, nekiinduljon a szürkületben. „Most mennek moziba – jelentette Futaki csendesen. – Halicsné, Kránerné, az iskolaigazgató, Halics.” „Kránerné? – pattant föl Schmidt. – Hol?” S odaszaladt az ablakhoz. „Igaza van. Teljesen igaza van” – jegyezte meg Schmidtné. „Kuss” – mordult rá Schmidt. „Ne siesd el, komám! – nyugtatta meg Futaki. – Van ennek a nőnek esze. A sötétedést úgyis meg kell várni, nem? És így aztán senki se gyanakodhat, nem igaz?” Schmidt zsörtölődve visszaült az asztalhoz, és kezébe temette az arcát. Futaki csüggedten fújta a füstöt az ablaknál. Schmidtné cukorspárgát húzott elő a kredenc mélyéről, s mert a zárak berozsdásodtak, hiába is próbálta összekattintani őket, jó szorosan összekötözte a katonaládát, az ajtóhoz állította, aztán leült a férje mellé, és összekulcsolta a kezét. „Mire várunk? – szólalt meg Futaki. – Osszuk el a pénzt!” Schmidt az asszonyra nézett. „Nem ér rá, komám?” Futaki feltápászkodott, s ő is leült az asztalhoz. Lábát szétvetette, s borostás állát vakargatva Schmidtre szegezte a szemét. „Osszuk csak el.” Schmidt a halántékát dörzsölte. „Ha itt lesz az ideje, ne félj, megkapod.” „Na, mire vársz, komám.” „De most mit erősködsz? Várjuk csak meg, míg Kráner is ideadja a másik részét.” Futaki mosolygott. „A dolog nagyon egyszerű. Ami nálad van, elfelezzük. Aztán a még nekünk járó részt majd elosztjuk a keresztnél.” „Rendben van – egyezett bele Schmidt. – Hozd ide az elemlámpát.” „Majd én” – ugrott fel az asszony izgatottan. És Schmidt viharkabátja belső zsebéből előhúzta a spárgával körültekert, tömött, átnedvesedett borítékot. „Várj – állította meg Schmidtné, s egy ronggyal tisztára törölte az abroszt. – Most.” Schmidt egy gyűrött papirost nyomott Futaki orra alá („A dokument – mondta. – Csak nehogy azt hidd, hogy be akarlak csapni.”), aki félrebillentett fejjel gyorsan átfutotta, és azt mondta: „Számoljuk meg.” A zseblámpát az asszony kezébe nyomta, és csillogó szemmel követte minden egyes bankó útját, ahogy Schmidt tömpe ujjainak sodró mozdulatától az asztal másik szélén egyre dagadó kupacba gyűlnek, s lassan megértette őt, maradék haragja is elpárolgott, mert „azon aztán igazán nincs mit csodálkozni, ha ennyi pénz láttán megzavarodik az ember, s mindent kockára tesz, csak hogy megszerezze”. Gyomra görcsbe rándult, szája hirtelen tele lett nyállal, szíve a torkában dobogott, s ahogy fogyott a Schmidt kezétől verejtékfoltos pénzköteg, hogy ugyanolyan iramban nőjön az asztal másik sarkán, a vibráló, ugrándozó lámpafény elvakította, mintha Schmidtné szándékosan a szemébe világítana, szédült, elernyedt, s csak akkor tért magához megint, amikor fülét megütötte Schmidt rekedt hangja: „Pontosan annyi.” S amikor ő maga éppen a feléhez ért a számolásnak, valaki – közvetlenül az ablak alatt – bekiáltott: „Itthon van, Schmidtné aranyoskám?” Schmidt kikapta az asszony kezéből az elemlámpát, és elkattintotta, majd az asztalra mutatott, és odasúgta neki: „Dugd el gyorsan!” Schmidtné egy villámgyors mozdulattal összeseperte a pénzt, s a mellébe gyömöszölte, majd szinte hangtalanul formálva a szavakat, azt mondta: „Halicsné!” Futaki a sparhert és a kredenc közé ugrott, hátát a falnak vetette, a sötétben csak két foszforeszkáló fénypontot lehetett látni belőle, mintha macska lapulna ott. „Menj ki, és küldd a francba!” – suttogta Schmidt, majd az ajtóig kísérte az asszonyt, aki egy pillanatra megtorpant a küszöbön, felsóhajtott, majd kilépett a folyosóra, és megköszörülte a torkát. „Megyek már!” „Ha nem vette észre a fényt, nincs veszve semmi!” – súgta oda Schmidt Futakinak, de maga sem hitt benne igazán, s amikor behúzódott az ajtó mögé, olyan idegesség fogta el, hogy alig bírt megmaradni a helyén. „Ha be meri tenni ide a lábát, megfojtom” – gondolta elszántan, s nyelt egyet. Érezte, hogy nyakán vadul lüktet egy ér, feje majd szétpattan; megpróbált tájékozódni a sötétben, de amikor észrevette, hogy Futaki egyszer csak ellép a faltól, a botját keresi, és nagy zajt csapva maga körül, leül az asztalhoz, azt hitte, rémeket lát. „Mi az istent művelsz?!” – sziszegte alig hallhatóan, s vadul hadonászni kezdett, hogy maradjon csendben. De Futaki rá se hederített. Cigarettára gyújtott, az égő gyufát felemelte, s intett Schmidtnek, hogy… hagyja az egészet, inkább üljön le ő is. „Fújd el, te barom!” – dühöngött az az ajtó mögül, de nem mozdult, mert tudta, hogy a legkisebb zaj is azonnal elárulná őket. Futaki azonban nyugodtan ült az asztalnál, s töprengve fújta a füstöt. „Mekkora marhaság ez az egész – gondolta szomorúan. – Öreg fejjel… ilyen őrültségbe… belemenni!…” Behunyta a szemét, s látta maga előtt a kihalt országutat, meg saját magát, ahogy lerongyolódva, elcsigázva igyekszik a város felé, és a telepet, amint egyre távolodik, ahogy lassan elnyeli a látóhatár; s akkor megértette, hogy mielőtt megszerezte volna, már el is vesztette a pénzt, hisz amit régóta sejtett, az most beigazolódott: nemcsak hogy nem tud, de nem is akar többé már elmenni innen, mert itt legalább meghúzódhat a megszokott látványok árnyékában, míg odakint, túl a telepen, ki tudja, mi várna rá. De most valami homályos ösztön azt súgta neki, hogy ezek a hajnali harangok, ez az összeesküvés, Halicsné váratlan látogatása mélyen összefügg, mert szinte biztos volt benne, hogy történt valami, s azért e szokatlan és hosszúra nyúlt vizit odakint… És Schmidtné még mindig nem jött vissza… Izgatottan megszívta cigarettáját, s ahogy körülölelte a lassan úszó füst, képzelete – mint a már-már kialvó tűz – újra lángra lobbant. „Lehet, hogy az élet visszatér a telepre? Lehet, hogy rövidesen új gépeket hoznak, új emberek jönnek, s minden kezdődik elölről? Megjavítják a falakat, újrameszelik az épületeket, beindítják a szivattyúházat? És gépészt keresnek?” Schmidtné sápadtan állt az ajtóban. „Na, bújjatok elő” – mondta fátyolos hangon, és felkapcsolta a villanyt. Schmidt hunyorogva odaugrott. „Mit csinálsz?! Oltsd el! Megláthatnak!” Schmidtné megrázta a fejét. „Hagyd már abba. Azt mindenki tudhatja, hogy én itthon vagyok. Nem?” Schmidt kényszeredetten bólintott, s megragadta az asszony karját. „Na, mi van?! Meglátta a fényt?” „Azt igen – felelte Schmidtné. – De azt mondtam neki, hogy az idegességtől, mert még mindig nem értetek haza, elnyomott az álom. Aztán felébredtem, de ahogy felkattintottam a villanyt, pukkant egyet a körte, és kész. Épp azt cseréltem, amikor ő bekiáltott, azért égett a zseblámpa…” Schmidt elismerően hümmögött, de aztán újból elkomorodott. „És bennünket… azt mondd már meg… észrevett, vagy nem?” „Nem. Egész biztos, hogy nem.” Schmidt fellélegzett. „Akkor meg mi az istent akart?” Az asszony értetlen képet vágott. „Megbolondult” – mondta csendesen. „Itt volt az ideje” – jegyezte meg Schmidt. „Azt mondja… – folytatta tétován Schmidtné, hol Schmidtre, hol a feszülten figyelő Futakira nézett – azt mondja, hogy Irimiás és Petrina közeledik a kövesúton… Ide, a telepre! Meg aztán… hogy talán már ott is vannak a kocsmában…” Egy percig se Futaki, se Schmidt nem tudott megszólalni. „Állítólag a kalauz a távolsági járatról… látta őket a városban… – törte meg a csöndet az asszony, s az ajkába harapott. – Aztán meg hogy… gyalog elindult… elindultak a telepre… ebben az ítéletidőben… a kalauz azt is látta, amikor befordult az eleki útelágazásnál, mert arra van a tanyája, és hazafelé igyekezett.” Futaki felpattant. „Irimiás? És Petrina?” Schmidt elnevette magát. „Ez a Halicsné tényleg megbolondult. Az agyára ment a Biblia.” Schmidtné meg sem mozdult. Tanácstalanul széttárta a karját, aztán meg hirtelen a sparherthez szaladt, levágta magát a hokedlire, a combjára könyökölt, s fejét a tenyerébe támasztotta. „Ha ez igaz… – suttogta, s szemei megvillantak. – Ha ez igaz…” Schmidt türelmetlenül rámordult. „De hisz halottak!” „Ha ez igaz… – mondta csendesen Futaki, mintha csak Schmidtné gondolatait folytatná. – Akkor… a Horgos gyerek egyszerűen hazudott…” Schmidtné felkapta a fejét, és Futakira nézett. „Márpedig csak tőle hallottuk.” „Így van – bólintott Futaki, s remegő kézzel újabb cigarettára gyújtott. – És emlékeztek? Én akkor is azt mondtam, hogy gyanús nekem ez az egész história… valahogy nem tetszett nekem az egész. De nem figyelt rám senki… aztán meg én is belenyugodtam.” Schmidtné nem vette le a szemét Futakiról, mintha szuggerálná. „Hazudott. Egyszerűen… hazudott az a gyerek. Elképzelhető. Nagyon is elképzelhető…” Schmidt idegesen nézett hol az egyikre, hol a másikra. „Nem a Halicsné bolondult meg. Hanem ti ketten.” Sem Futaki, sem Schmidtné nem válaszolt; egymást nézték. „Elment az eszed?! – tört ki Schmidt, s tett egy lépést Futaki felé. – Vén sánta!” De Futaki megcsóválta a fejét. „Nem, nem, komám... Szerintem Halicsné tényleg nem bolondult meg – mondta Schmidtnek, majd az asszonyra nézett, és kijelentette: – Biztos, hogy igaz. Megyek a kocsmába.” Schmidt lehunyta a szemét, s megpróbált nyugalmat erőltetni magára. „Másfél éve halottak. Másfél éve! Ezt mindenki tudja! Az ilyesmivel nem szoktak viccelni. Ne dőljetek be nekik! Ez egyszerűen csapda! Értitek? Csapda!” De Futaki már meg sem hallotta; gombolni kezdte magán a kabátot. „Meglássátok, rendbe jönnek a dolgok – szögezte le, s magabiztos hangjából tudni lehetett, hogy végérvényesen döntött. – Irimiás – tette hozzá mosolyogva, s Schmidt vállára tette a kezét – nagy varázsló. Még a tehénszarból is kastélyt épít… ha akar.” Schmidt elvesztette a fejét; görcsösen megmarkolta Futaki kabátját, s odahúzta magához. „Te vagy szarból, komám – vicsorgott –, de belőled már csak trágya lesz, ezt én mondom. Azt hiszed, hagyom, hogy az én káromra menjen el az a tyúkszarnyi eszed?! Azt nem, komám! Nem fogod keresztülhúzni a számításaimat!” Futaki nyugodtan állta a tekintetét. „Nem is akarom, komám.” „És akkor? Mi lesz a pénzzel?” Futaki lehajtotta a fejét. „Szétosztjátok Kránerrel. Mintha nem történt volna semmi.” Schmidt az ajtóhoz ugrott, és elállta az utat. „Barmok! – üvöltötte. – Barmok vagytok! Menjetek innen az anyátok picsájába! De a pénzemet… – s felemelte a mutatóujját – szépen leteszitek az asztalra. – Fenyegetően az asszonyra nézett. – Hallod, te rohadt… A pénzt itt hagyod. Megértetted?!” Schmidtné nem mozdult. Szokatlan, különös fény villant meg a szemében. Lassan felkelt, néhány lépést tett Schmidt felé. Arcán minden izom megfeszült, ajkai elkeskenyedtek, és Schmidt a megvetésnek és a gúnynak valami olyan sugárzásával találta szemben most magát, hogy önkéntelenül hátrálni kezdett, s elhűlve nézte az asszonyt. „Ne ordibálj itt, te paprikajancsi – mondta Schmidtné egészen halkan. – Én megyek. Te meg azt csinálsz, ami tetszik.” Futaki az orrát piszkálta. „Komám – szólt csendesen –, ha tényleg itt vannak, Irimiás elől úgysem tudnál megszökni, ezt te is tudod. Akkor meg?…” Schmidt erőtlenül odament az asztalhoz, s ledobta magát egy székre. „Hogy egy halott feltámadjon! – motyogta maga elé. – Ezek meg beveszik ezt a maszlagot… Ha-ha-ha, röhögnöm kell! – Öklével nagyot csapott az asztalra. – Hát nem látjátok, mire megy ki a játék?! Valamit megsejtettek, és most elő akarnak csalni bennünket… Futaki komám, legalább neked legyen egy csöpp józan…” De Futaki nem figyelt; az ablak elé állt, hátul összekulcsolt kézzel, s megszólalt: „Emlékeztek még? Amikor például már kilenc napja nem jött meg a bér, ő meg est…” Schmidtné szigorú hangon közbevágott. „Mindig kihúzott bennünket a pácból.” „Rohadt árulók. De hát tudhattam volna” – morogta Schmidt. Futaki ellépett az ablaktól, s megállt a háta mögött. „Ha ennyire nem hiszel benne – javasolta –, küldjük előre a feleségedet… Majd azt mondja, téged keres, mert már nem tudja elképzelni… és így tovább…” „De biztos lehetsz benne” – jegyezte meg az asszony. A pénz Schmidtné melltartójában maradt, mert arról Schmidt is meg volt győződve, hogy ott van a legbiztonságosabb helyen, bár mindenképpen azt kívánta, hogy erősítsék oda egy spárgával, alig tudták visszaültetni a székre, mert már indult, hogy keressen valamit. „Na, akkor megyek” – mondta Schmidtné, villámgyorsan belebújt viharkabátjába, csizmát húzott, s már futott is, és csakhamar eltűnt a sötétben a kocsma felé vezető kocsiút mély árkaiban a pocsolyákat kerülgetve, és egyszer sem fordult meg, hogy visszanézzen, ott hagyta őket: két esőmosta, szétfolyó arcot az üvegen. Futaki cigarettát sodort, s boldogan, reménykedve fújta a füstöt; elszállt belőle minden feszültség, könnyűnek érezte magát, s ábrándozva pásztázta a mennyezetet: a szivattyúház géptermére gondolt, már hallotta is az évek óta mozdulatlan s élettelen gépeket, ahogy köhögve, nyögve, kínlódva, de mégis beindulnak a motorok, és mintha friss mész szaga csapta volna meg… amikor meghallották, hogy nyílik a bejárati ajtó, és Schmidtnek éppen csak annyi ideje maradt, hogy felpattanjon, Kránerné már mondta is: „Itt vannak! Hallották?” Futaki bólogatva felkelt, s a fejébe húzta a kalapját. Schmidt magába roskadtan ült az asztalra borulva. „Az uram – hadarta Kránerné – már elindult, csak azért küldött át, hogy megmondjam, ha még nem tudnák, igaz, biztos tudják már, láttuk az ablakból, hogy volt itt a Halicsné, de már megyek, nem akarok zavarni, azt a pénzt meg, azt üzeni az uram, ott egye meg a fene, nem nekünk való az ilyesmi, mondta, hát… igaza is van, mert bujkálni meg szökdösni, hogy ne legyen egy nyugodt éjszakánk, azt már nem, majd Irimiás, meglátják, meg Petrina, én tudtam, hogy nem igaz az egész, itt vágják el a torkom, ha nem volt mindig is gyanús nekem az a sunyi Horgos gyerek, még a szeme se áll jól neki, mert láthatják maguk is, hogy csak úgy kitalálta az egészet, mi meg elhittük, én mondom, az elejétől fogva…” Schmidt gyanakvón vizsgálgatta Kránernét. „Te is benne vagy, mi?” – mondta, s kurtán felröhögött. Kránerné erre felhúzta a szemöldökét, és zavartan kiperdült az ajtón. „Jössz, komám?” – kérdezte Futaki aztán, s egy pillanatra megállt a küszöbön. Schmidt ment elöl, Futaki mögötte botladozott, felöltője szárait hátra-hátracsapta a szél, botjával tapogatta az utat a vaksötétben, másik kezével kalapját tartotta, hogy le ne röpüljön a sárba, s a kíméletlenül zuhogó eső egybemosta Schmidt káromkodását bizakodó s biztató szavaival, ahogy egyre csak ezt hajtogatja: „Ne sajnáld, komám! Meglásd, aranyéletünk lesz! Aranyéletünk!”… … …

Táncrend

Első rész

I. A hír, hogy jönnek

II. Feltámadunk

III. Valamit tudni

IV. A pók dolga I. (Elfektetett nyolcas)

V. Felfeslik

VI. A pók dolga II. (Ördögcsecs, sátántangó)

Második rész

VI. Irimiás beszédet mond

V. A távlat, ha szemből

IV. Mennybe menni? Lázálmodni?

III. A távlat, ha hátulról

II. Csak a gond, a munka…

I. A kör bezárul

Krasznahorkai László
1954-ben született Gyulán

Főbb művei

Sátántangó (1985)

Kegyelmi viszonyok (1986)

Az ellenállás melankóliája (1989)

Az urgai fogoly (1992)

A Théseus-általános (1993)

Megjött Ézsaiás (1998)

Háború és háború (1999)

Este hat; néhány szabad megnyitás (2001)

Északról hegy, Délről tó, Nyugatról utak, Keletről folyó (2003)

Rombolás és bánat az Ég alatt (2004)

Seiobo járt odalent (2008)

Az utolsó farkas (2009)

Állatvanbent (2010)

Nem kérdez, nem válaszol (2012)

Megy a világ (2013)

Báró Wenckheim hazatér (2016)

A Manhattan-terv (2018)

Aprómunka egy palotáért (2018)

Mindig Homérosznak (2019)

Herscht 07769 – Florian Herscht Bach-regénye (2021)

Zsömle odavan (2024)

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
A borító Szilágyi Lenke fotóinak felhasználásával készült
A borítót Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 143 307 4

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL