Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szabolcsi Alex
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borító: Breznay Lívia

© Svitel Anna, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 42 7

Köszönetem:

Breznay Lívia festőművésznőnek,
hogy megtanított a szavakkal festeni.

„Mert nincs semmi rejtett dolog, ami ki ne derülne,
és semmi titok, ami napfényre ne jutna.”
(Márk 4:22)

I. KÖTET

I. fejezet

„Vajon mi írjuk a történelmet, vagy maga a történelem ír minket?” – Nagymama utolsó leheletével ezt a kérdést teszi fel önmagának.

Nagymama a 19. század végén született egy erdélyi családban. Minden felmenője magyar nemes volt, így amikor húszévesen bejelentette apjának, hogy férjhez szeretne menni egy vidéki szolgabíróhoz, apja határozottan felcsattant:

– Szó sem lehet róla! Az az ember az Ön rangján aluli!

Nagymama néhány hét múlva ismét előállt, hogy közölje apjával: eljegyezték egymást. Az apja, hogy nagyobb súlyt adjon szavainak, feszesen a családi címer elé plántálta magát:

– Lányom. Már közöltem Kegyeddel, hogy megtiltom ezt a házasságot. És amikor egy Tálos a szavát adja, azt lehetetlen megmásítani!

– Atyám – felelte Nagymama –, úgy tűnik, Ön elfelejti, én is egy Tálos vagyok!

Nagymama kilépett az irodából, és nosztalgiával teli pillantásokkal pásztázta végig az atyja tulajdonában levő bank ékes épületét. Azt gondolta, egyhamar biztosan nem fogja viszontlátni.

A történések gyorsan igazat adtak neki. Magyarország 918 éve királyság volt, és erősen ragaszkodott a kialakult társadalmi rendhez, melyet az arisztokrácia, nagy- és kisnemesség, polgárság és parasztság gúlája alkotott. Nemesnek lenni nem csupán azt jelentette, hogy valamelyik ős fontos szolgálatot tett a királynak vagy a hazának, ami jogokkal és kötelességekkel járt, hanem egyenességre, bátorságra és nagylelkűségre is kötelezte őt. Az adott szó szentnek számított, így Nagymama pontosan tudta, hogy atyja nem fogja meggondolni magát a házassággal kapcsolatban.

Rendes időkben elképzelhetetlennek vagy botrányosnak tűnt volna egy olyan esküvő, ahol az örömapa nincs jelen. 1918 azonban a Nagy Háború utolsó éve volt. A zűrzavar világszerte kihatott még a családok magánéletére is.

A Föld nagy részét négy hosszú éven keresztül csatatérnek használták, ami mintha megkövesedett volna. Madártávlatból romokat, letarolt mezőket, tetemeket vagy füstölő harckocsik, ágyúk, lelőtt vadászgépek kiégett vázait lehetett látni. Az emberiség mintegy tízmillió halottat és húszmillió sebesültet siratott. Szinte ugyanannyi özvegy és árva számára a járványok fenyegető árnyéka derengett fel jövőként.

Nagymama lapozgatta apja négyoldalas kéziratát, mely részletes kimutatást adott a bankja által a királyi hadseregbe befektetett összegekről. Az elvesztett háborúban a pénze füstbe ment. Megértette, hogy esküvőjén nemcsak atyja jelenlétére, de hozományára sem számíthat.

Az esküvői szertartáson csupán néhány családtag és barát volt jelen. A vőlegény egy rövid köszöntőt mondott:

– Hálás vagyok mindazon vendégeknek, akik jelenlétükkel megtisztelték e nagy eseményt: manap feleségül veszem ezt a bűbájos, jóllehet nálam tizenkét évvel ifjabb hölgyet, aki lelkemet nagy boldogságra és az éretté válás reményére emeli. A hazaszeretetem mellé szívembe zárom családjainkat és Isten akaratából születendő gyermekeinket.

Az esküvő után a Kolozsvárhoz közel fekvő Magyarnádasdra költöztek, ahol a férj betöltötte királyi szolgabíró hivatalát.

1918. november 11-én a világháborúban részt vevő nemzetek végre letették a fegyvert, és fegyverszünetet kötöttek.

– Elpárolgott az emberek dühe – lélegzett fel Nagymama. – De nyilvánvaló, hogy ez az őrültség úgy keríti hatalmába az emberiséget, mint az epilepsziás rohamok. Így van ez ősidőktől, így lesz talán mindörökké. A mozgatórugója is mindig ugyanaz: a föld vagy mások javainak megszerzése.

– Ebben a háborúban, Nagysága, azért volt egy lényeges különbség – felelte a férje. – Az emberiség korábban soha nem birtokolt ilyen gyilkos eszközöket. Ez változtatta a harcokat valóságos mészárlásokká.

– Értelmetlen csaták! – jegyezte meg Nagymama bosszúsan. – A katonák hónapokat töltöttek egy-egy árokban csak azért, hogy negyven métert megpróbáljanak előrehaladni, amely területet aztán elveszítettek. Az életüket persze nem nyerték vissza…

Férje közben a helyzetről áttekintést kínáló újságokat lapozgatta. Hangosan olvasta:

„Oroszországban a bolsevikok meggyilkolták a cári családot. A bolsevik forradalom kezdetben sáskajárásként tört előre, és mindent elpusztított, ami az útjába került. Majd a németek által 1918 márciusában rájuk kényszerített békeszerződés előírásainak megfelelően Oroszország visszavonta a csapatait. A háború számára hatalmas területi veszteségekkel ér véget.”

A férj kihagyott néhány sort, majd folytatta az olvasást.

„…Ausztria, amely Ferenc Ferdinánd trónörökös főherceg szarajevói meggyilkolását követően kirobbantotta a háborút, a vesztesek oldalán fejezi be azt. Magyarország, amely az elmúlt ötven évben az Osztrák–Magyar Monarchia szerves részének számított, jóllehet ellenezte a háborút, mégis a vesztesek táborában találja magát. Viszont visszanyeri függetlenségét.”

Majd lejjebb a következőket olvasta:

„…A háború kezdetén az Osztrák–Magyar Monarchia szövetségeseként számontartott Román Királyságot Németország arra kényszerítette 1917 szeptemberében, hogy aláírja a bukaresti békeszerződést, és kiszálljon a háborúból. Azonban új területeket keresve, és látva, hogy Németország és az Osztrák–Magyar Monarchia elveszítik a háborút, néhány héttel annak befejezése előtt Románia a Szövetségesek oldalára állt, és így csatlakozhatott a győztesek táborához. Ennek a »pálfordulásnak« a tétje »a kincs«-nek nevezett, hőn áhított magyar Erdély.”

A jegyző visszafordított az első lapra, hogy megnézze az újság nevét: Ellenzék, majd kezébe vette a másik, Szatmárnémetiből kapott, a folyója nevét viselő lapot, a Szamost. Felsóhajtott:

– Hát igen, maga a Történelem is egy hosszú folyó. De vajon beleömlik-e majd egy napon a béke tengerébe?

Az elkövetkező napokban, meg sem várva a békeszerződések aláírását, az erdélyi románok mozgolódni kezdtek a nagyvárosok közelében fekvő falvakban. Majd 1918 december elsején összegyűltek Gyulafehérváron, és bejelentették Erdély kiválását Magyarországból, amit felajánlottak a Román Királyságnak. December 24-én a román hadsereg bevonult Erdély egyik legnagyobb és több évszázados kultúrájú városába, Kolozsvárra.

A fosztogatók már jó néhány napja portyáztak, kezdetben csak a magyar arisztokrata családok nagybirtokait és kastélyait célozták meg. Nagymama és hivatalnok férje, elővigyázatlanul, semmilyen óvintézkedést nem tettek. A birtok oltalmazó csendjében várták az események lecsengését. Egészen addig a decemberi nap reggeléig, amikor is valamiféle nagy kerekű teherautó meg nem állt a házuk előtt, és a leugráló három román katona el nem kezdte üvölteni, hogy fél órájuk van arra, hogy eltakarodjanak. Ez alatt a fél óra alatt a házaspár lázas sietséggel igyekezett egy-egy bőröndöt bepakolni. Közben a katonák kiürítették a szobákat. Mindent, amit csak találtak, feldobáltak az autóra. A férj, becsületes hivatalnokként, az okmányokat tette bőröndjébe. Meg volt győződve arról, hogy majd kötelessége lesz pontos és kimerítő leltárt készíteni az elveszett javakról. Nagymama néhány családi ékszert, némi ruhát és a számára értékes fényképeket szedte össze sietve. Hálát adott Istennek, hogy a legértékesebb kincse a méhében rejtőzködött.

Még aznap este vonatra szálltak, és Nagymama lánytestvérénél kerestek menedéket, aki atyjukhoz közel, Szatmárnémetiben lakott.

Érkezésük másnapján a férj jelentkezett a Vármegyeházán. Jelentést tett, és remélte, hátha új beosztást kap. De a gyorsan pörgő események miatt a jövő teljesen kiszámíthatatlannak tűnt, így a főispán csupán átfutotta az éjszaka fekete tintával és nagy odafigyeléssel írt tizenkét oldalt. Rámutatott a javak értékét megbecsülő oszlopra, és megkérdezte:

– 230 000 korona, ellopott javak és készpénz együttesen?

A szolgabíró bólintott. A főispán folytatta az olvasást:

– Egy 8000 korona értékű zongora. Hogyan szállították el? – kérdezte.

A szolgabíró enyhén elmosolyodott:

– Szétszedték, majd lyukat ütöttek a dobozon, mert Drakulát keresték!

A helyzet tragikuma ellenére maga a főispán is elnevette magát:

– Tudja, az ostobaság legalább annyira veszedelmes, mint a vandalizmus. Rendben. Kinevezem Önt jegyzőnek ide, a Vármegyeházára, azt azonban tudnia kell, hogy sokkal szegényebb lesz, mint korábban. Boldog újesztendőt kívánok!

Köszönetképpen a jegyző összecsapta a bokáit. Sem ő, sem pedig a főispán nem sejtették, hogy a legrosszabb még hátravan.

Másfél évvel később, 1920. június 5-én, mint minden reggel, a magyarok többsége újságot vásárolt. A szatmárnémeti magyar napilapok szokásosan Európára és Magyarországra vonatkozó táviratokat, illetve irodalmi cikkeket, hirdetéseket és lottóeredményeket tartalmaztak. Ezen a szombati napon, amikor elolvasták a címlapok közepén szereplő félkövér betűkkel szedett szöveget, szinte megbénultak. Az állt a szövegben, hogy előző napon a Párizshoz közel eső versailles-i Trianon palotában Magyarország és a győztes hatalmak aláírták a békediktátumot. Majd elborzadva szembesültek azzal, hogy az elrendelte Magyarország területi felosztását, hat különböző részre. A középső rész megmaradt Magyarországnak, a magyarok hazájának, a külső területsávokat azonban a győztesek szövetségeseinek számító szomszédos országok bekebelezték.

A férj a Szamos újságot olvasta, melyben a vezércikk így végződött: „mint dögkeselyűk a tetem körül, a szláv népek követelték és megkapták a jutalmukat. Romániának pedig odaítélték a legnagyobb területet, Erdélyt.” A hivatalnok érezte, hogy lábai meginognak. Remegő kézzel nyitotta ki felesége szobájának ajtaját, és szokatlanul komor hangon így szólt hozzá:

– Nagysága, jöjjön gyorsan!

Nagymama sietve elrendezte a haját, magára vette köntösét, és helyet foglalt a nappali szobában, ahogy férje kérte.

– Valaki meghalt? – kérdezte aggodalmas hangon.

– Igen – felelte a férje. Majd egy elviselhetetlenül hosszú csend után hozzátette: – A haza.

Rápillantva felesége hitetlenkedő arcára, igyekezett elmagyarázni neki:

– Ez a Kis-bajusz, Georges Clemenceau műve. Vésse jól eszébe ezt a nevet! Beleegyezett Magyarország szétdarabolásába: részt adott belőle Szerbiának, Szlovéniának, Ukrajnának, a szlovákoknak, és szinte elképzelhetetlen, de még Ausztriának is, aki a háborút kirobbantotta – majd így folytatta: –, végezetül minket, Erdélyt, kiszolgáltatott Romániának!

Románia nevét a férj ideges mosollyal ejtette ki. Nem csupán azért, mert a régmúlt időkben a románokat befogadták a magyar földekre, hanem mindenekelőtt azért, mert a franciákkal levő állítólagos rokonságuk, illetve Franciaország iránt hangoztatott barátságuk kétségkívül segítette őket Erdély megszerzésében.

– Vajon mit szólna az a pezsgőt iszogató nép, ha egy szép napon arra ébredne, hogy az ő hazájuk területét osztották szét más országok között?! – csattant fel fájdalmasan.

– Ó, hát ez könnyen előfordulhat velük is – válaszolta Nagymama. – Isten nem ver bottal.

Ez persze egyáltalán nem vigasztalta meg. Hirtelen felvillantak agyában a lehetséges következmények: férje, aki a királyi Magyarország hivatalnoka, minden bizonnyal elveszíti ezt a beosztását is; és az apjának, akit a hatalmas pénzügyi veszteségek amúgy is meggyengítettek, be kell majd zárnia a bankot. Érezte, hogy forogni kezd vele a világ, amikor villanásszerűen felötlött benne egy gondolat.

– Kérem, vegyen kabátot – mondta a férjének, és elindult, hogy megkeresse a kislányukat, akit a cselédlány éppen öltöztetett.

Amikor hármasban kiléptek az utcára, azonnal feltűnt nekik, hogy a magyar zászlókat félárbócra eresztették. A gyász jeleként több házon fekete lobogó lengett. A Református Gimnázium előtt elhaladva nem hallották a diákok szokásos zsivaját. Még a fiákerek sem közlekedtek. Az egymást keresztező emberek köszönésképpen csak gondterhelt arccal biccentettek egymásnak.

A román katonák minden szabad felületet felhívásokkal aggattak tele, melyek a lakosság tudtára adták, hogy mostantól minden magyarnak tilos a fegyvertartás. Nagymamáék szedték a lábukat, férje észrevette, hogy egy román férfi kitépi a süteményt saját fia kezéből, miközben azt kiabálja: „Ne edd meg, ezt magyar pék sütötte!” Az utcai erőszak annyira tapintható volt, hogy a férj magához szorította a gyermeküket ölében vivő feleségét.

Amikor átlépték a bank küszöbét, Nagymama azonnal az apja irodájába sietett. Atyja az íróasztala mellett ült, halálsápadtan, fejét a két kezébe temette. Rápillantott a belépő lányára, és köszönés nélkül mondta, mintha csak tíz perccel korábban lépett volna ki tőle:

– Ennél semmi nem lehet rosszabb! Egy tollvonás miatt ezer év történelme ment füstbe. Ez, ez… – mondta remegő hangon – vandálság! Azok az emberek ott, Versailles-ban ismerik egyáltalán a történelmet, megnézték egyáltalán a határokat, vagy egy képzelt térkép fölé hajoltak? Avagy az általuk túl erősnek vélt Habsburg Birodalom iránti ellenszenvük számított csak, amit ráadásul rajtunk bosszulnak meg?

Nagymama szótlanul hozzálépett, és letett az íróasztalra egy csomagot. Levette róla a takarót, és egy hímzett rózsaszín ruhás, masnis, szandálos kislány tűnt ki. Kerek fejét hullámos, ébenfekete haj ölelte körül, cseresznyevörös, piciny ajkaival, égszínkék nagy szemeivel komolyan nézte az ismeretlen bajuszos embert. Miután hosszasan farkasokként méregették egymást, az öregember szemei megteltek könnyel.

– Ő az örökös – mondta Nagymama, majd rámutatva az őt kísérő férfira: –, ő pedig a hitvesem.

– Uram – vette le kalapját tisztelettudóan a jegyző –, bocsásson meg, ha kiegészítem, amit az imént mondott. Nem kizárt, hogy nem is a Habsburg Birodalom, hanem a történelmi Nagy-Magyarország szúrt szemet, hiszen huszonöt éve sincs, hogy a millenniumi kiállítás keretében országunk ezeréves fennállását ünnepeltük. Ott, sajnos, eldicsekedtünk mindazzal, mit létrehoztunk és alkottunk a Kárpát-medencében. A most történtek azt mutatják, hogy Magyarország egyéb nemzetiségű lakosai csak a jó alkalmat várták, hogy egy darabot kiszakítsanak maguknak. Egy biztos, abból a hét emlékoszlopból, melyeket az államalapítás szempontjából fontos hét helyen felállítottunk, egy év múlva már egy sem fog állni. Nálunk, Székelyföld mellett, Brassóban, már le is rombolták az emlékművet a románok.

– Ön székely ember? – kérdezte a bankár.

– Az vagyok, uram. Büszkén viselem székely magyarságomat.

– Úgy mondják, a székelyek ezermesterek, mondhatom, most lesz rá majd szükség – biccentett a bankár, miközben fulladásos köhögés rázta meg:

– …leányom, minden ősöm a hősiességével tűnt ki a csatamezőkön, én pedig egész életemben küzdöttem a pénzügyi jogtalanságok ellen, ellenálltam az emberi gyarlóságoknak, és íme, most egy egyszerű tüdőgyulladás leteper – mondta az idősödő Tálos. – Siralmas.

– Pihenjen, atyám – kérlelte Nagymama, miközben kezét a hátára tette, hogy segítse a köhögésben.

– Pontosan ezt fogom tenni! – hunyorított huncutul az apa. – Viszont most hallgasson meg figyelmesen. A színérváraljai birtokomat Kegyedre és hitvesére hagyom. Csupán egy dolgot kérek, kedveseim. Viseljék gondját a szőlőnek, és becsüljék meg a ház feletti erdőt. Tartsák meg a vincellért, és továbbra is engedélyezzék neki a kisszoba használatát. Ő hűséges ember. A felesége is értékes segítség lesz. És végül, legyen arra is gondjuk, hogy az ő gyermekei is járjanak iskolába. Természetesen magyar iskolába!

Az asztalon ücsörgő piciny lányra mosolygott, majd felállt és arrébb lépett, mert újabb köhögési roham tört rá. Homloka gyöngyözött, keze ökölbe szorult, lábai reszketni kezdtek. A jegyző szaladt, hogy idejében alátoljon egy széket. A bankár még görcsösen a szék fájába kapaszkodott, majd feje hátrahanyatlott, és kiadta lelkét.

II. fejezet

A hét fiúgyermekes családból származó jegyző olyan volt, mint egy sarokkő.

A gyermekek sorában a három nagyobb és a három kisebb fiútestvér között ő jelentette az ütközőpontot. Minden bizonnyal ez a tapasztalat alakította őt kiegyensúlyozott, állhatatos emberré. Ahogy nevelkedett, a keleti határt őrző székelység nehéz sorsa komoly és önfegyelmezett embert faragott belőle, aki tudta, mi a szigor, és azt legelőször is önmagára alkalmazta.

Ezek a tulajdonságok egy természet adta okossággal is párosultak. Pályafutása lassan, de következetesen haladt felfelé a közhivatal lépcsőfokain, jóllehet az állam, amelynek dolgozott, most már Románia volt. Bár a hatalom átvétele után a román prefektus először visszadobta fizetés nélküli gyakornoknak, erőfeszítéssel megtanult románul, szünet nélkül képezte magát, és mindent elsajátított, amire a hivatala betöltéséhez szükség volt. A román hatóság akarva-akaratlanul is rászorult az alkalmazására, hogy igazgatni tudja azt a magyar lakosságot, amelynek nyelvét nem ismerte. A románul nem tudó honfitársai hálásak is voltak, mert mindent, amit tudott, elővigyázatossággal elintézett nekik.

– Bízzon bennem, Nagysága! – nyugtatgatta aggodalmaskodó feleségét. – Így és kizárólag így szolgálhatom és segíthetem a legjobban népemet.

A házaspár megtartotta az apának tett ígéretét. Húsz éven keresztül minden hétvégét és nyarat a színérváraljai hegyi birtokon töltöttek. A termékeny és kedvezően lejtő föld nedűjéből kiváló minőségű fehérbort és konyakot készítettek. Ahhoz, hogy kislányának meg tudja adni a megfelelő nevelést, a jegyzőnek bizony jövedelemkiegészítésre volt szüksége. Jóllehet a szőlőtermesztés és borkészítés sok munkát igényelt, az eladott bor jelentősen megnövelte a család jövedelmét.

Emese kislányuk az iskolai szünidőket a domboldalakon töltötte. Minden egyes alkalommal, amikor édesapja bejelentette, hogy a lovakat felszerszámozták, és a kocsi előállt, hogy a vonatállomástól a hegyre felvigye őket, repesett az örömtől. Szerelmese lett a tájnak. Semmi szín alatt nem akarta volna elszalasztani a síkság végében naponta elhaladó vonat látványát, amely a fasorok között ezüstösen kígyózott. Ahogy növekedett, a református iskolában elsajátította a vallásra vonatkozó elméleti ismereteket, mégis minden kétséget kizáróan itt, ebben a sűrű növényzettel borított félköríves völgyben, ahol a legmélyebb csendben mátyásmadarak szelték át az eget, sajátította el valójában a szüntelenül teremtő Isten nyelvét.

Az elemi iskola elvégzése után Emese arról álmodozott, hogy filmszínésznő lesz. Édesapjának sikerült egy esztendőre vízumot szereznie neki, hogy egy Budapesten működő művészeti szakiskolán készülhessen fel. A szünidő idejére a lány hazatért. A román prefektus magához hívatta, és közölte, hogy a második tanulmányi évre megtagadja tőle a vízumot.

– Kisasszony! Románia tele van iskolákkal! Mi szüksége van arra, hogy Magyarországra menjen?

Emese visszatartotta könnyeit. El szerette volna mondani, hogy Romániában nincs magyar színitanoda, és ő ráadásul semmiképpen sem kívánja román nyelven folytatni a tanulmányait, merthogy néhány bebiflázott mondaton kívül nem is tanult meg románul, de hallgatott. Édesapja megpróbált közbelépni az érdekében, de a prefektus hajthatatlannak bizonyult:

– Nem. A leány román iskolában tanul tovább!

A kislány halkan rebegte:

– Akkor inkább elmegyek dolgozni.

Emese már mondhatni elfelejtette ezt a kellemetlen párbeszédet, amikor huszonegy évesen, 1940 nyarának végén, az édesapjával sétálgatva, a völgyben fekvő kisváros piacán szembetalálkozott a prefektussal. A két felnőtt férfi néhány semmitmondóan udvarias mondatot váltott egymással. Majd a rövid beszélgetés végén a prefektus a lány felé fordult, és széles mosollyal megkérdezte:

– Akkor, kisasszony, ha jól emlékszem, nem lett színésznő!?

Az időközben szép fiatal hölggyé cseperedett Emese ez alkalommal visszaválaszolt:

– Nem, uram. Ellenben lett belőlem jó magyar.

Az apja szemében egy csöppnyi mosoly jelent meg, melyet nem is titkolt. Egyenesen nézett a prefektusra, aki hiába várta a szabadkozást. Már tudomása volt arról is, hogy előző nap, augusztus 30-án a bécsi Belvedere palotában megszületett az úgynevezett második bécsi döntés, mely visszaadta a magyar nemzetnek Észak-Erdélyt. Így a román prefektus már nem sokáig rendezkedhetett.

Néhány nappal később Szatmárnémetiben Nagymama este zörgetést hallott a kapunál. A kisvárosban tíz órakor már javában aludtak az emberek. Minthogy nyilvános szórakozóhelyen nem volt szabad a magyaroknak ünnepelni, aznap délután otthon tartották egy kolléga névnapját, és a pár pohár felhörpintett házi bor a férjet is elszenderítette. Nagymama óvatosan kihúzta férje fiókját, és megfogta az alján szunnyadó ócska pisztolyt. „A Kinizsi utca olyan gyéren van megvilágítva. No, csak a biztonság kedvéért” – gondolta, és gyorsan eldugta a zsebébe. Óvatosan kihajolt az ablakon, hogy lássa, vajon ki állhat a kapu melletti lámpa alatt, de a férfi, aki meghallotta az ablaksúrlódást, felkiáltott:

– A teremtésit, Nagyságos asszony, nyissa már ki!

Nagymama akkor ismerte fel, inkább a hangjáról, hogy férje egyik rokona toporog a kapunál. Egy sálat a hátára dobva kiszaladt ajtót nyitni, a férfi pedig majd’ fellökve a nagyságos asszonyt, rohant fel a konyhába, kopogtatás nélkül esett be a férj szobájába:

– Jőnek! – kiáltott kifulladva, hatalmas csillogással a szemében. – Jőnek!

– Kik? – kérdezte az álomból hirtelen felriadt férj.

– Jőnek a magyarok, lovas huszárok, gyalogosok, sisakosok, az egész hadsereg! Holnapután bevonulnak ide Szatmárra, aztán masíroznak hozzánk Székelyfődig.

– Honnét tudod? – ugrott ki az ágyból a tisztviselő.

– A bátyám most izent. Tudod jól, hogy ő is a seregben szógál, és itt állomásoznak a határ közelében, már csak Horthyt várják.

Szeptember 5-én, kora reggel Emese átszaladt barátnőjéhez egy hímzett pántlikáért, és csodálkozva látta, hogy a máskor csöndes városkában már hömpölyög a tömeg. Férfiak díszruhában, a nők és leányok magyar népviseletben tarkították az utcákat. Igyekeztek a nagyobb terekhez, hogy biztosan lássanak. Hamarosan az erkélyek megteltek, egy-egy ablakból fürtökben hajoltak az utca fölé az emberek, a háztetőkre többen felmásztak, sőt volt olyan, aki a templomtorony mellé a tetőre kapaszkodott fel. Szatmár városa soha nem égett ilyen lázban, a legkisebbtől a legöregebbig, minden magyar lakos mámoros örömben fürdött.

– Hoztam néhány nemzeti színű papírzászlót – mondta Emese barátnőjének. Azután látta, hogy semmi szükség azokra, mindenkinek ott lengett már a kezében a nemzeti lobogó.

– Alig hiszek a szememnek! – fogadta őt barátnője, Marica.

– Nem látsz a könnyeidtől! – nevetett Emese, és siettek, hogy a város főterén, a Deák téren valahogy az első sorba furakodjanak. Akkor látta meg szüleit szemben a Pannónia szállóval. Édesanyja az unokahúgába karolva, mély meghatottsággal, ünnepélyes tartásban lengette zászlóját. És bár nem hallotta, Emese szinte látta a szavakat, melyek apja ajkát elhagyják: „Újra otthon, saját hazánkban… hogy áldott legyen az Úr, hogy ezt megélhettük.”

Sóhaja beleolvadt egy kiáltásba, mert a tömeg egyszerre kezdte skandálni: „Horthy, Horthy!” Abban a pillanatban az úgynevezett „király nélküli királyság” kormányzója, aki huszonegy éve irányította és igyekezett rendbe tenni az első világháború után megtépázott országot, fehér lovát ünnepélyes lépésre fogva, feltűnt a hadsereg élén.

Nagymama, a történelem megpróbáltatásain keresztülverekedve magát, kifejlesztett egy hatodik érzéket, talán a női megérzést, amely lehetővé tette számára, hogy gyakran előre lássa az eseményeket, és mintegy barométerként jelezze a történések következményeit.

Nagyon rossz szemmel nézte a második világháború kirobbanását, a gyilkolási őrületet, amely az emberiség nagy részét ismételten hatalmába kerítette. Ami még ennél is rosszabb, szinte előre érezte, hogy Magyarország ebben a világháborúban is a vesztesek táborában találhatja majd magát.

– Meg fogod látni – vallotta meg férjének –, hogy amennyiben Románia ismét felülkerekedik, itt kő kövön nem marad majd. Az még rosszabb lesz, mint először! A románok soha nem szerettek dolgozni, ezért keresni fogják azt a szövetséget, amelynek köszönhetően újabb virágzó területeket szerezhetnek. Meg tudod nekem mondani, hogy húsz év alatt mit csináltak itt azon túl, hogy megfosztottak a javainktól, és elégették a papírjainkat? A városok és a falvak neveit megváltoztatták, minden feliratot kicseréltek román nyelvűre… Mindez egy vagyonba került.

– Van benne igazság – bólintott a férje. – De mit tehetünk, Magyarország kicsiny ország, és mint olyan, kiszolgáltatott. Két őrült vezeti most a világot, Hitler és Sztálin, és ahol vak vezet világtalant, ott előbb-utóbb mindenki az árokban végzi.

Nagymama előérzete igaznak bizonyult. A háború utolsó óráiban, 1944 augusztusában, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a háborúból a Szovjetunió és az antanthatalmak kerülnek ki győztesen, Románia szakított az addigi német szövetséggel, és a szovjetek felé fordult. Ezért az ismételt pálfordulásért Romániát megjutalmazták: újra engedélyezték számára, hogy lerohanja Magyarországot. Ugyanakkor azonban maguk a szovjetek is fanyar kritikával illették őket, mely megjegyzés végleg rájuk égett: „…románnak lenni nem nemzetiség, hanem mesterség.”

A jegyzőt az a szerencsétlenség – vagy lehet, inkább szerencse – érte, hogy 1943-ban hirtelen elhunyt. Ily módon nem kellett szemtanújának lennie a második világháború végső borzalmainak, amelyek eredetiségükben nem maradtak el az első világháború szörnyűségeitől. A bombázásokból, kémiai fegyverek használatából és mindennek tetejében az atombomba bevetéséből fakadó tömeggyilkosságokon túlmenően a holokauszttal az emberiség átlépte az elviselhető, sőt mi több, a megbocsájtható határait. A háború többé nem fegyveres küzdelmet, hanem a civil lakosságnak minden eszközzel történő megsemmisítését is jelentette.

Magyarország sorsa baljósan alakult. A hadügyminisztere tanácsára óriási ballépésként Horthy 1942-ben hadat üzent az oroszoknak, minek következtében a Don-kanyarnál százötvenezer magyar katona vesztette tragikus körülmények között életét. Németországgal kötött szövetsége átfordult 1944 márciusán a hitleri csapatok általi megszállásba, ami a zsidóság azonnali elhurcolását vonta maga után. A király nélküli magyarok kormányzója még megpróbált kilépni a háborúból, és fegyverszünetet kötni a Szovjetunióval, de már nem maradt ereje véghez vinni.

A jegyző életében hallott utolsó hír a doni csatában odaveszett rokonának halála volt. Erdély felszabadulásának öröme szertefoszlott, halálos ágyán tisztán látta, hogy Magyarország sorsa hosszú időre megpecsételődik.

Nagymama – jegyző férje eltemetését követően – tanácsosnak ítélte, hogy leányával elhagyja a szeretett Erdélyt. Ősszel, még mielőtt a nagy havazások elzárták volna az utakat, Debrecenbe költöztek, távol a keleti fronttól, ahol a szovjetek törtek előre.

A nagy sietségben csupán néhány ezer pengőért adta el az apjától örökölt értékes szőlőt és a rajta levő házat gyönyörű, fából faragott bútoraival. A szatmárnémeti lakásukon ellenben sikerült túladnia érdemlegesen. Lányával egy erdélyi négykerekű fogaton ülve, melyet férjének kocsisa hajtott, s amelynek hátuljában ott tornyosultak a személyes holmik, apróbb bútorok és a pénzüket rejtő bőrönd, egy utolsó pillantást vetettek az ismerős utcákra és épületekre: a központi postára, a színházra, a Vármegyeházára, a Láncos református templomra, a vasútállomásra, a katolikus zárdára. Még megálltak a főtéren, elszorult szívvel, ahol a város legszebb épülete, a Pannónia szálloda állt. A „zsolnai” kék zománcozású cserepekkel borított tetőszerkezettel, a város címerével díszített homlokzattal és a magyaros tulipán formájú ablakokkal büszkélkedő, végtelenül elegáns, csillogó szálloda távoli vidékekről is idevonzott látogatókat.

– Menj be, no! – mondta Nagymama a lányának. – El kívántál búcsúzni Maricától, mindenkori legjobb barátnődtől, nemde?

Marica a szállodaigazgató lánya volt. Az iskolai órák végén Emese gyakran eljött osztálytársnőjével meginni egy forró csokoládét a szállodai cukrászdába.

Emese bement az üvegajtón, és áthaladt a boltívekkel szegélyezett nagytermen, amelynek mennyezetéről egy hatalmas kristálycsillár lógott, asztalai pedig kiváló minőségű asztalneművel, ezüst evőeszközökkel voltak megterítve. Tudta, hogy utoljára látja ezt az emlékekkel telt helyet, és elképzelhető, hogy barátnőjét is. Emese azonban ekkor már betöltötte a huszonnegyedik életévét, ezért úgy gondolta, hogy az adott körülmények között csupán szeretetteljesen megöleli volt osztálytársnőjét anélkül, hogy bármit is mondana. Marica azonban nem bírt mosolyogni. Könnyeivel küszködve elfordult, és kezébe vett egy becsomagolt kockacukrot. A csomagolópapír egyik oldalán a „Pannónia szálloda”, másik oldalán pedig Marica családneve volt olvasható. Csak annyit mondott:

– Fogd a cukrot! Az útra…

– Köszönöm! És András barátod…? Egész nyáron nem láttam.

Marica egyszerre lett gúnyos és szomorú:

– De, Emese, te tényleg nem veszed észre, hogy gyakorlatilag alig maradt fiatalember a városban?

Amikor újra felszállt a négykerekű kisfogatra, Emesének feltűnt, hogy édesanyja a csizmáiba belemerevedett lábait fogja. Megkérdezte, mi történt, mi baja.

– Tudod, a címeres levelek, a fontos iratok papírból vannak – válaszolta az anyja. – Össze lehet őket göngyölíteni… Ami azonban engem leginkább aggaszt, hogy édesapádat itt kell hagynunk a temetőben. Amennyiben Románia újra megszerzi Erdélyt, soha többé nem láthatjuk viszont.

Hogy elkendőzze érzelmeit, rákiáltott a fogathajtóra:

– Indulunk!

Nem véletlenül esett Nagymama választása arra a házra. Ugyan kicsiny volt, de a pénztárcájához mért, és az árát a benne lévő bútorokkal tudta kialkudni; közvetlen szomszédságában egy csendőrőrs állott, amelyet egy ismeretlen városban, háborús időben mégiscsak biztonságosabbnak érzett; Debrecen főterére pedig könnyen be lehetett jutni a villamossal. Jól sejtette, hogy lánya gyakran megteszi majd az utat, hogy megcsodálja a gyönyörű Nagytemplomot, vagy hogy hallgassa fehérre festett belső falai között az orgonaszót. Emese mindig is úgy érezte, hogy a hangszerek koronája az orgona: az erő, melynek az összes többi hangszer csak emanációja, mint talán Istennek az angyalok. Ezért vasárnap akár kétszer is képes volt bevillamosozni az ország legnagyobb református templomába.

Nagymama igyekezett az új lakóhelyüket otthonossá tenni: pótlólag vásárolt két, világos fenyőből készült ágyat a hozzájuk tartozó jókötésű matracokkal, mert a „ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát” igazságát mind átvitt, mind konkrét értelemben magáénak vallotta.

Mikor úgy vélte már, hogy a ház a lehetőségeikhez képest takaros, az utolsó, költözésre szánt pénzből meghívta lányát a Rákóczi utcában véletlenül felfedezett kisvendéglőbe. Szabó úr, az éles szemű tulajdonos azonnal látta, hogy a két hölgy egyszeri vendég lesz, és bátorkodott különlegességeit ajánlani: a kisasszonynak fogast sülve, burgonyával, a hölgynek pedig gombás rostélyost tiroli rétessel.

Tavasszal pedig, mikor az apró kertjükben álló kajszibarackfa rügyezésnek indult, nemcsak elgyönyörködtek rózsaszínű szirmaiban, hanem mindketten nagyokat szippantottak az erdélyi otthonukra emlékeztető illatából.

Mint becsapódó bomba érte őket a náci megszállás híre. Nagymamának aznap, március 19-én volt a születésnapja, de a halottak miatt leverten ült este a lúdlábtorta mellett.

– Furcsa egy ajándék ez a megszállás – csóválta fejét –, az ördög hozta.

– Majd el is viszi ugyanúgy! – tette hozzá belső erővel, mintha parancsolna neki, és felmelegítette meggémberedett ujjait a gyertya lángjánál. Felütötte Bibliáját, és szinte véletlenszerűen olvasta fel belőle Máté 7. versének 23. szakaszát: „és akkor vallást teszek majd nékik. Sohasem ismertelek titeket. Távozzatok tőlem, ti gonosztevők.”

Emese felszeletelte a tortát. Nagymama negyvenhat éves volt, ő huszonöt.

– Tulajdonképpen előttünk áll még az élet – vigasztalta édesanyját, ahogy átnyújtotta neki a tányért.

A pengő közben minden egyes nap veszített értékéből. Nagymama örvendett, hogy idejében sikerült megvásárolnia a házat, viszont már csak több köteg bankjeggyel tudott vonatjegyet vásárolni lányának. Nagy elővigyázatossággal Emesét elküldte nagybácsikájához, aki Dél-Magyarországon, Pécs mellett egy termálfürdőt tudhatott magáénak:

– Menj! – mondta lányának. – Nagybátyádnak szüksége van egy csinos fiatal lányra, aki nyáron a recepciót irányítja.

A szépséges Emesére a nagybácsi által vezetett sikondai termálfürdő látogatói – többnyire gyártulajdonosok, vállalkozók, állami tisztségviselők – hamar felfigyeltek. Belépőjük megvásárlásakor a férfiak a szükségesnél hosszabb ideig időztek a recepción. A nagybácsi nagyon jól ismerte vendégeit, és többjüknek Emesét személyesen mutatta be. Hangsúlyozta, hogy unokahúga erdélyi, nemesi származású, amire nem volt semmi szükség: a húszéves megszállás elszegényítette ugyan őket, ellenben a lány szabályos és finom arcvonásaiban nem tudtak kárt tenni. Hiába igyekeztek annyira a román hatóságok megváltoztatni az utcák, a falvak, a hegyek és a folyók neveit, hogy mindent eltöröljenek, ami csak árulkodott az ezeréves magyar királyság létezéséről Erdély területén, a fiatal lány egész lénye erről óhatatlanul árulkodott. Dús fekete haja, fénylő kék szeme, szív alakú szája, határozott tekintete, méltóságteljes, mondhatni fejedelmi fejtartása tagadhatatlanul sugározta magyar öntudatát.

„Rózsa királylány”, egy régi iskolai színdarabos szerepe óta sokáig becézte így leányát Nagymama. Egy gyöngyökkel hímzett harmatrózsaszín ruhát varratott neki az alkalomra. Fekete hajában ragyogott a kristályberakású korona. „Sose feledd, fiam – mondta neki, a kor szokásaihoz híven egyetlen leánygyermekét fiúsítva –, a honfoglalásban részt vett Tétény nemzetségének leszármazottja vagy.”

Egy napon az egyik vendég, egy festőművész engedélyt kért, hogy megfesthesse az arcképét. Szándékát nem rejtette véka alá: „Kisasszony! Az idő, sajnos, eltörli majd vonásait, és semmiféle fénykép nem méltó az ön bájához!” Emese szívében azonban a hízelgés visszhangtalan maradt, az egy másik hangra rezdült: egy harminc feletti, sudár férfiéra, akit megbecsültek élelmiszeripari vállalatáért. A környező falvak lakói is tisztelettel voltak iránta, mivel hogy megsegítse őket, tojásgyűjtést szervezett a vidéken, amit jó áron értékesített külföldön. A férfi művelt, vagyonos és nagylelkű ember hírében állott.

Emese gyakran látta őt külföldi üzletemberek társaságában. A nagybácsija segítsége nélkül azonban, aki meghívta egy üzleti ebédre, Emesének nehéz lett volna vele szóba elegyedni. Amikor már a kávénál tartottak, a nagybácsi diszkréten jelezte, hogy csatlakozzon hozzájuk. Nem mulasztotta el, hogy Emese kiváló természetét ecsetelje, amivel vendégének érdeklődését sikerült valóban felkeltenie. A férfi felállt, kezet csókolt Emesének:

– Nem láttam a múlt szombati táncos estélyen. Pedig az elbűvölő hölgyek soha nem kerülik el a figyelmemet.

A választ meg sem várva, incselkedő hangon megkérdezte:

– De lehetséges, hogy nem szeret táncolni!?

– Éppen ellenkezőleg – vágta rá Emese. – Nálunk, Erdélyben minden lány jár tánciskolába. Többször kitüntettek, elsősorban tangóban. Az a kedvenc táncom.

– Akkor meghívhatom, hogy jövő szombaton együtt nyissuk meg a báli ünnepséget? – Ezt olyan gesztussal mondta, amely arról árulkodott, hogy biztos volt a pozitív válaszban és saját sikerében.

– Sajnos nem hiszem, uram – felelte Emese távolságtartó hanglejtéssel, miközben úgy érezte, hogy lába alól kiszalad a talaj. – Hazánkban még folyik a háború, és éppen most fejeztem be a vöröskeresztes ápolónői tanfolyamot. A tanultakat szombaton gyakorolhatom első alkalommal kinn a terepen.

Ezzel, kezében a két üres kávéscsészével, Emese elköszönt a férfiaktól.

Két nappal később, amikor hazatért az ápolónői gyakorlatból, nagybácsija a szemére vetette, hogy mennyire ügyetlenül viselkedett a férfival. Emese, a városban látottaktól még mindig zavarodott szemekkel, így felelt:

– A városban mindenki azokról a szerencsétlen zsidókról beszél, akiket éppen most gyűjtenek össze a kaszárnyába, hogy onnan kivigyék az állomásra, és bevagonírozzák őket. Miből gondolja, hogy nekem most táncolhatnékom lehetne?

– Igen. Ez elviselhetetlen! – mondta szomorúan a nagybácsi. – Mindazonáltal azzal, hogy te elrontod az életedet, sajnos nem segítesz rajtuk.

A későbbi történések azt bizonyították, hogy a nagybácsi tévedett. Az elegáns üzletember ugyanis még a nyár vége előtt megkérte Emese kezét.

Az esküvő napján Pécsett, 1944 augusztusában a református lelkész a templom kapujában arról érdeklődött, hogy hol vannak a menyasszony szülei.

– Nem jönnek el a ceremóniára? – szegezte neki a kérdést.

– Édesapám meghalt, édesanyám pedig Debrecenben rekedt – felelte halkan, lesütött szemekkel a menyasszony.

Emese nem sokkal azelőtt kapott levelet az édesanyjától:

„Az oroszok bekerítették Debrecent. Amikor tegnap reggel éppen a piacra készülődtem, egy katona toppant be a házba. Katonasapkáján egy sarló-kalapácsos jelvényt viselt, gondoltam, tiszt. Jóllehet alig volt tizenegy óra, nem bírt egyenesen megállni; mintha ittas lett volna. Hozzám szólt. Azt hittem, hogy élelmet keres, ezért felemeltem a sétabotomat, és a kamrára mutattam. Gesztusomat félreérthette, mert dülledt szemekkel közeledett felém. Megijedtem, és bár nem tudom, hogyan, de teljes erőmből fejbe vágtam a botommal. A halántékát értem, mert vérzett. Mindenesetre elvesztette az egyensúlyát. Rátámaszkodott arra a ládára, amely a kakas menedéke, mire az rikácsolva a vállára repült. Ettől még jobban megzavarodott. Ezt kihasználva kinyitottam az ablakot, és kiabálni kezdtem, ahogy a torkomon kifért: »Komisszár, komisszár, segítség!« Időben érkezett. Látod! Nem akartad, hogy ebbe a házba költözzünk, merthogy a csendőrség mellett van… Most már tudom, hogy minden csupán a szerencsén múlott. Honvédségünk elpárolog, és férfiúinknak már nem lesz erejük megvédeni minket. Micsoda esztelenség volt magyar részről az oroszoknak hadat üzenni! Sajnos a szovjet hadseregnek a civil lakossággal szemben tanúsított kegyetlenkedéseinek híre messze megelőzi azt. De nem részletezem. Egyetlen dologra kérlek téged és a férjedet: meneküljetek! És ez egyszer ezt meg is parancsolom!”

Emese lesütött szemekkel állt. Furdalta a lelkiismeret, hogy édesanyját magára hagyta. De Nagymama jól volt. Különös módon már semmitől sem félt. Mivel túl volt élete virágkorán, azzal nyugtatgatta magát, hogy biztosan nem ő lesz az, aki elsőként kerül a katonák figyelmébe. Hálát adott az Istennek, hogy szép fiatal lányát sikerült messzire elküldenie. Levelét ezekkel a szavakkal zárta: „Látod, kislányom, vannak korok, amikor az anyagi javak már semmit nem számítanak. Még akkor sem, ha több évszázad verejtékes munkájának a gyümölcseit jelentik. A mi elsődleges célunk, itt és most, csupán a túlélés; mint az állatoknak. És ami még az emberiből megmarad, az nem több, mint a női becsületnek megőrzése. Arra kérlek, hogy tanuld meg kívülről a 23. zsoltárt. Vagy tépd ki a Bibliádból ezt az oldalt, őrizd mindig magadnál, és szüntelenül ismételd, fiam. Gyengéd szeretettel, édesanyád.”

Emese hátán végigfutott a hideg. Tekintetét rávetette az oltár feletti csupasz keresztre. Választ remélt kérdésére: „De, Urunk, Jézusunk, mi történik velünk, emberekkel?”

– Nem. A családja nem jön el. Már nem ajánlatos Keletről átjönni – magyarázta a vőlegény a lelkésznek, aki hosszú perceken keresztül várakozott a feleletre.

Így csupán a vőlegény családja volt jelen, lánytestvérei és a hallgatag, gondterhelt szülei.

A mézeshetek annyiból álltak, hogy egyszerűen boldogok voltak. Dél-Magyarországon az inflációt leszámítva a hétköznapokat ugyan semmi nem bolygatta meg, ellenben lejárt a kikapcsolódást jelentő utazások ideje.

A magyarok abba az illúzióba ringatták magukat, hogy majd úgy kerülnek ki a világégésből, hogy közben megőrzik az ország visszaszerzett területi egységét. A feszültség azonban érezhetően növekedett, és mindenki rettegett a németek és a szovjetek között magyar földön kibontakozó fegyveres harctól.

Albert, Emese férje, akit a családja szeretetteljesen III. Albertnek becézett, mivel ugyanazt a keresztnevet viselte, mint az édesapja és a nagyatyja, több gyártelepet birtokolt Dél- és Nyugat-Magyarországon. Újdonsült feleségét gyakran vitte magával, hogy Mercedesükkel bejárják az országot, és a tojásokat termelő parasztokkal is találkozzanak. Emese elbűvölten fedezte fel az anyaországot, és örvendett férje jelentős vagyonának. Erre úgy tekintett, mint egyfajta „igazságtételre mindazért, amit Erdélyben elveszített”. Egy pillanatig sem gondolt arra, hogy rövid időn belül mindez a szeme láttára foszlik majd szét.

Nászútként egész életében arra az egyetlen meghitt hétvégére emlékezett, amikor a Balaton partján Albert az egyik szállodában egy lakosztályt vett ki számukra, ahonnan az északi parton fekvő ősi tihanyi apátságra lehetett rálátni. Emese még soha nem látott tengert, sem pedig olyan hatalmas vízfelületet, mint ez a zöld tó, amelyre mintha maga a nap rótt volna szavakat. A tó gyomrában észlelte a vásznát szövő fényt, a mocsár lélegzetvételét, a nádszálak táncát. Számára úgy tűnt, hogy ez a tó, amely fölött fecskék repdestek, évezredes titkokat rejteget.

Este, amikor lefeküdtek a szép paplanok közé az illatos lepedőbe, egyáltalán nem gondolták, hogy szerelmük gyümölcse ilyen gyorsan beérik. Kilenc hónappal később megszületett első gyermekük.

Amennyiben engedelmeskedni kívántak Nagymama parancsának, gyorsan kellett cselekedniük. November elején a szovjetek körbezárták Pécset. Csupán egy keskeny folyosó maradt nyitva Budapest irányába. Ott viszont már az október 6-i katonai puccs nyomán a Szálasi vezette kegyetlen, Hitler-barát Nyilaskeresztes párt átvette a hatalmat, így arra sem volt tanácsos menni. Albert az egyik teherautójára felpakolta feleségét, lánytestvéreit, szüleit, és útra keltek. A teherautót, ahogy átlépték az osztrák határt, katonák rekvirálták. A család gyalog a nyugat-ausztriai tavak vidékét igyekezett elérni. A meredekebb dombokra még csak-csak felkapaszkodtak, de nem tudván továbbmenni, végül megtelepedtek az egyik tóparti kis faluban.

A következő nyáron Emese itt, Gmundenben, a hatalmas Traunstein szikla nyomasztónak ható árnyékában, de viszonylagos nyugalomban szülte meg gyermeküket: Saroltát.

Bukarestben, 1944 őszén leköszöntették a román önkéntesekből álló úgynevezett Maniu-gárdákat. E gárdák azonban nem oszoltak szét, hanem Erdélynek vették útjukat a magyarok által elrejtett fegyverek összegyűjtése ürügyén. Az ott élő magyar lakosság közt vérfürdőt rendeztek. A Kárpátok ölében fekvő tartománynál, Székelyföldnél léptek be, védtelen civil székelyembereket lőttek agyon és csonkítottak meg.

Nagymama sűrűn mártogatta tollát a tintába, mikor az elkeserítő híreket sorolta:

„Fiam, a vad oláhok annyi disznóságot csinálnak most Erdélyben, hogy a fantázia is nehezen tudja túlszárnyalni. Tegnap apád régi fogatosa, emlékszel rá, ugye, Székelyföldről esett be, karja véresen, ahogy kinyitottam az ajtót, elterült a földön. Rimánkodik: „Nagyságos asszony, fektessen le.” Mondom neki: „No hiszen, pont az a baj, hogy már fekszik.” Aztán csak sikerült ráfektetnem a lócára, megetettem muroklevessel, amim volt, sebét bekötöztem, akkor tudta elmesélni, hogy egy román gárda öli a székelyeket. Azt mondja, Szárazajtán egy tucatot mészároltak le, máshol két fiatalembernek élve levágták baltával a fejét a falu népe előtt, egy másiknak óriás szögeket vertek a koponyájába. Megint másiknak éltében elfűrészelték a nyakát, azt mondja, még az jár a legjobban, akivel megásatják a sírját, aztán belelövik. Este részegen éneklik: „Jóllaktam, ittam magyar vért.”

Rabolnak is útjukon végig az Olt folyó mentén. Ha még egy helybéli román rabolna, azt mondom, az már emberi tulajdonság, hogy szeret hozzájutni, amiért nem dolgozott meg, de ez a gonosztevőkből álló csürhe végigfosztogatja a falvakat.

Idefigyelj, várunk egy keveset, hogy ez a jóember erőre kapjon, aztán lesz, ami lesz, de én megyek. Megpróbálunk lehajtani oda szekerével, és áthozni a pici gyerekét. Találtak nála, a csűrben egy régi katonai zubbonyt, és hogy az asszony nem akarta megmondani, hol a férje, golyót engedtek a tarkójába. No, csak attól tartok, mi lesz, ha meglát most egy oláhot a falujában. Te is tudod, milyen a székely, békés természetű, de ha nagyon kikezdik, fejjel megy előre.

Jó volna, ha visszafelé apád házából is el tudnánk hozni a ládát, amiben felmenőinek iratai vannak. Én tettem össze őket még ’39-ben, mikor a románok alatt be kellett bizonyítanunk, hogy harmadíziglen visszamenően nem volt zsidó a családban. Hogy miért volt ennyire fontos nekik, hogy nincs és nem volt zsidó nálunk, csak ők tudják, mindenesetre két tanút kellett mindnyájunknak előállítani, és megesküdni, hogy mi tiszta reformátusok vagyunk, és mint olyan, megkeresztelkedettek.

Ti csak menjetek, ahogy tudtok. Mindennap imádkozom a Jóistenhez, hogy épségben megtartson titeket. Itt már tiszta zűrzavar van, azt mondják, fenn Budán Horthy egyetlen még élő fiát elrabolták, és avval megzsarolva lemondatták. Hideg is kezd lenni, elővettem a kalucsnit. Jön hamarosan a karácsony, de ha meglátja, megint mi zajlik a Földön, tán visszafordul.”

Nagymama október végén keltezett levelét, melyben lányának beszámolt az Erdélyben történtekről, sosem kapták meg.

A következő tizenkét évben Albertnek és Emesének még két gyermeke született. Mindkettő lány: Etelka és a legkisebb, akit Maginak becéztek. A kis termete miatt kapta ezt a „mag”-ból képzett becenevet. A család számára Magi volt a „kis mag”.

III. fejezet

1968. Mintha csak varázsütésre, az egész világ forrongani kezdett.

Áprilisban meggyilkolták Martin Luther Kinget, majd júniusban Robert Kennedy amerikai szenátort; tombolt a vietnámi háború; Tokióban erőszakba torkollottak a tüntetések; megszületett és gyorsan terjedt a Peace and Love hippimozgalom.

Európában a fiatalok lázadása remegtette meg a talajt és a kormányokat. A megkérdőjelezés mindent elsöprő hullámveréseinek hatására recsegni-ropogni kezdett a túlságosan merevnek ítélt társadalmi rend szerkezete. Új értékek és szabadságok kristályosodtak ki. Jóllehet az egyetemisták által tűzben tartott epicentrum Párizsban volt, a Nyugattól vasfüggönnyel elválasztott kelet-európai országok is megérezték a hullámlökéseket.

Sarolta ebben a háborgó időszakban ünnepli huszonharmadik születésnapját. Budapesten, az IBUSZ utazási irodánál dolgozik mint idegenvezető. A karcsú testű, ovális arcú lánynak sötét gesztenyebarna haj omlik vállára. Ugyanolyan színű szeme komolyan pásztázza végig a napi tennivalók listáját. Hosszú nyaka kidomborítja munkaruhájának fehér gallérját. Homlokán látszik, hogy akaraterős és rendszerező személyiség, aki minden körülmények között megőrzi hidegvérét és tisztánlátását. Az Air India repülőtársaság felfigyel rá, és műveltsége, valamint nyelvtudása miatt munkaszerződést kínál neki. De Sarolta, India minden vonzó „egzotizmusa” ellenére, elhárítja: „India egy csodálatos ország. Viszont neki már van Gandhija és Teréz anyája, miközben most nekünk alig van valakink Magyarországon” – mondja mindennemű nagyravágyás nélkül. Úgy dönt tehát, hogy az egyetlen magyar idegenforgalmi szervezetnél, az IBUSZ-nál marad.

Ezen a májusi napon, mint mindig, este hat órakor kilép a turisztikai irodából. A városközpont utcáiban lágy és meleg szellő fújdogál, eszményi idő a csatangolásra. Sarolta azonban sietősre veszi lépteit. Amikor elhalad az 1848-ban alapított és az egykori királyság dicsfényét még idéző, nevezetes Gerbeaud cukrászda előtt, egy pillanatra megáll, és egy pillantást vet a bordóvörös bársonydrapériás belsőre, ahol néhány elegánsan öltözött személy teázgat. „Minden bizonnyal turisták” – gondolja, és továbbhalad a Duna irányába. A megállóhoz siet, mert hamarosan jönnie kell a lakása fele tartó sárga villamosnak. A villamos időben érkezik, Sarolta felkapaszkodik a széles vaslépcsőkre. Tudomásul veszi, hogy – mint általában – az emberek arckifejezése szomorú, hangulatuk mogorva, szemüket a földre szegezik. Közvetlenül a villamosvezető mögé áll, és figyeli, amint a szerelvény falja a síneket. Később a tekintetét belefúrja a visszapillantó tükörbe, mely egyfajta vetítővászonná válik számára, ahol élete egyes mozzanatai peregnek.

Elsőként az apja alakja jelenik meg, egy finom és elegáns ember. Szokása szerint szorosan arcához öleli lányát.

„Mennyire imádtam! – sóhajt fel Sarolta. – Természetes, hisz megörököltem az erős jellemét. Anya szünet nélkül a szememre is hányja ezt.”

Emlékezetébe tódulnak azok a pillanatok, amikor odaül apja mellé, és könyörög neki:

– Apa! Meséld el a születésemet!

– Újra? – morog az apa, megjátszva, mintha már unná.

De Sarolta pontosan tudja, hogy hamarosan megköszörüli a torkát, és mesélni kezd:

– Hát, 1944 novembere elején, amikor a szovjet csapatok elfoglalták Dél-Dunántúl Magyarországot, gyorsan összepakoltunk édesanyáddal, aki éppen áldott állapotban volt veled, és elmenekültünk Ausztria felé. A Vörös Hadsereg erőszakosságáról szóló híresztelések annyira félelmetesek voltak, hogy egyetlen nős és értelmes férfi sem vállalhatta a helyben maradás kockázatát. Egyébként a nagymamád kifejezetten ezt tanácsolta nekünk, és akik maradtak, sajnos, súlyos árat fizettek. Mi Ausztria másik végéig mentünk, hogy a hegyekben keressünk menedéket. Te már ott születtél. Mint több tucat magyar gyerek, az osztrák falusiak csodálkozó szeme láttára. Te voltál a legerősebb: mint a bölcsőd felett magasodó kőszikla!

Sarolta még mindig hallja édesapja hangját, amint leplezetlen apai büszkeséggel mondja ezt.

– Majd, ahogy a háborúnak vége lett, hazatértünk. A bombázások befejeződtek. A lakosság egy részét a Szovjetunióba deportálták. Mások megtanultak hallgatni – folytatta, de most már elfakult hangon.

„Megtanulni hallgatni” – ismételgeti Sarolta. Összeszorítja ajkait, hogy még csak egy sóhajtás se surranhasson ki belőle. „Hallgatni, igen. Hallgatásba burkolódzni; egy olyan hallgatásba, amely a belőle fakadó erő révén hangosabbá válik, mint a láncok csikorgása.”

Sarolta azonban tudja azt is, hogy bizonyos helyeken a nyelvek megoldódnak. A fodrásznál, például. Ott, a fodrászszalon félhomályában, ahol a nők csak magukban vannak, és nincsenek illetéktelen fülek, elkezdenek sutyorászni. Amikor Sarolta legutóbb ott járt, éppen az egyik hölgy mesélte:

– A férjem ásott egy hatalmas gödröt a kertben krumplinak. Amikor egy muszkát hallott közeledni, jelzett, és én azonnal bebújtam a krumpliszsákok alá. A fegyveres és alkoholszagú katonalegények ordítozva nyomultak be a házba: „vodka, vodka, barisnya”; vodkát és nőt, amire a férjem azt felelte, hogy: „nyet, nyet barisnya, nyet” – nő nincsen! Oh, ha nem részegek folyamatosan, akkor lehet, feltűnt volna nekik, hogy minden magyar férfi nőtlen. Más asszonyok, akik nem tudtak elbújni, igyekeztek elcsúfítani magukat. Hamut szórtak magukra, vagy nagyszülőik elkopott, rongyos-foltos ruháit húzták magukra, hogy minél idősebbnek és visszataszítóbbnak látszódjanak.

A nő elhallgatott, a csendben csak a hajszárító mormogása hallatszott. Akkor egy másik vendég szólalt meg a hajgöndörítő búra alól:

– Nálunk megtalálták Böbét. Hatan erőszakolták meg. Lefogták a karjait, hátrafeszítették a lábait, és eltörték a hátgerincét. Ma egy valóságos roncs. Nem is értem, hogy milyen csoda folytán élte túl. Ah, több százezer nő esett áldozatul a szovjetek erőszakosságának!

Saroltát hányinger környékezte. „Nem – fogadkozott. – Inkább derékig érő hajat növesztek, de soha többé nem megyek fodrászhoz!”

A villamos halad a maga útján. Sarolta emlékezetében újabb jelenetek pörögnek.

Látja magát tizenegy éves kislányként, szépen fésült barna hajjal, kis fekete cipőben és kockás fekete-fehér szoknyában. Fekete-fehér, mint amilyennek érezte a maga körül levő világot. Éppen azon erőlködött, hogy a termetéhez képest túl nehéz botot valahogy feladja az édesapjának, aki felkapaszkodott egy újságárus bódé tetejére, hogy kitűzze oda a magyar zászlót; a gyűrött zászlót, amelyet Nagymama a párnájában rejtegetett. Más gyermekeket is látott. Egy kerek sapkás fiút, amint kockaköveket rakott egymásra. Távolabb egy tinédzser lányt, aki puskával a kezében szaladt el előtte. Sarolta még mindig hallja a saját hangját, ahogy hirtelen felsikolt: „Vigyáááázat!” Az utca végében ugyanis feltűnt egy harckocsi. Hatalmas fekete pofáját a lány irányába fordította. A tinédzser meghúzta a ravaszt, és a fegyver visszarúgó lökésétől földre esett. Amikor magához tért a meglepetésből, négykézláb kúszott fedezékbe a barikád mögé. Sarolta döbbenten nézte, de apja már a másik irányba, a Corvin mozihoz vezető átjáró felé vonszolta. A félig védett Corvin közben hatalmas tömeg verődött össze, főképpen munkások és alkalmazottak. Az emberek többsége valamiféle sebtében összeszedett fegyvert viselt, mások zászlókat tartottak a kezükben. Páran hangosan kiabálták, hogy az egyetemisták a Műszaki Egyetem előtt tüntetnek, a Rádió épületét pedig tömeg ostromolja.

Édesapjával a mozitól balra álló épületbe siettek, ahol is az első emeleten lakott Sarolta nagynénje.

– Itt maradsz. Megértetted? Majd visszajövök érted – mondta.

Sarolta arra emlékszik, hogy három hosszú hétig várt, s nagynénje egyszer sem engedte, hogy kitegye a lábát az utcára. Már azt hitte, hogy édesapja eltűnt. Amikor visszatért, kócosan és koszosan, kalapját felakasztotta a fogasra, és csak annyit mondott:

– Felmondtak nekem.

A nagynéni értetlen szemekkel nézett rá. Az apa Saroltára bökve folytatta:

– Hogy miből fogunk élni, nem tudom. De ennél még súlyosabb, hogy elbuktunk!

– Elbukni? Mit beszélsz?

Mielőtt válaszolt volna, Sarolta apja kivett egy gyűrött csomag cigarettát a zsebéből, rágyújtott, és egy füstfelhőt eresztett ki:

– Jó, az első napokban úgy tűnt, hogy legyőztük őket. És ahogy az emberek követelték, Nagy Imre lett a miniszterelnök. A ruszkik visszavonultak a keleti határ mögé. Csak tudod, nem? Mi meg naivan már-már ünnepeltünk, mivel a Nyugat megígérte, hogy segít, ha a szovjet hadsereg visszajönne. De Imre talán elsiette a dolgokat, amikor bejelentette, hogy kilépünk a Varsói Szerződésből. Na, a szovjeteknek ez olyan volt, mint bikának a vörös posztó! Mert hát gondolhatod, ha Magyarország kilép, netán a szomszédos országok is kedvet kapnak… Így inkább sunyin visszafordultak, és… ismered őket – intett lemondóan, és ismét meggyújtotta a kialudt cigarettát.

– És a Nyugat? – kérdezte tétován a nagynéni.

– Szuez fontosabb nekik.

– Szuez?

– Anglia és Franciaország épp belesodródott egy konfliktusba a Szuezi-csatorna folytán. Az nagy pénz. A mi rádión leadott segélykéréseinket nem hallotta meg senki, csak halak vagyunk nekik a víz alatt.

A nagynéni szerette volna kicsit megvigasztalni:

– A munka miatt ne aggódj. Kapsz majd másikat. Itt mindenkinek muszáj dolgozni.

– Na, igen, azokhoz képest, akiket lelőttek vagy épp bebörtönöznek, az én nehézségeim nyilván eltörpülnek.

Két éven keresztül azonban Sarolta édesapját egyetlen munkahelyre sem hívták. Időnként érezte, figyelik, besúgók kísérik mozdulatait. Megpróbálta egykori vállalkozásának legalább egy parányi töredékét újraéleszteni; jelentkezett állami üzembe dolgozni; azonban minden kapu bezáródott előtte, vagy gúnyosan, vagy félelemmel telítetten. Ha néhány hétre mégis talált valamiféle alkalmi munkát, az nehéz fizikai munka volt, szívbetegségének csak fokozója.

Az új kommunista hatalom égett a vágytól, hogy az általuk gyűlölt réteget megalázza. A bőszen hirdetett egyenlőség nevében a népi proletariátus, amely nélkülözte a felemelkedéshez szükséges tehetséget, megállapodott abban, hogy a cél eléréséhez elég kiiktatni a kiválóságot. Az egyenlőség így többé-kevésbé tényleg megvalósult: miután levágták a gondolkodó, alkotó fejeket, és bebörtönözték azokat, akik az országot előrevitték volna, mondhatni, majdnem egy egész nép egyenlően kicsinyes lett.

Csupán Sarolta örvendett, hogy így több időt tölthet apjával otthon. Egy délután, amikor az elkeseredéstől letaglózott férfi elbóbiskolt az ágyon, hirtelen kinyitotta szemét, szívéhez kapott, és lila színűre változott ajkával odaszólt éppen dalolászó lányainak:

– Hallgassatok! Itt a vég! – és testi motorja hirtelen megállt dobogni.

Sarolta újra és újra látja azt a borzalmas jelenetet, ahogyan négy nő – anya és három lánya – magassági sorrendben állva, lesújtottan szemlélik, amint a koporsó lassan eltűnik a mélységes fekete lyukban.

Egy hely felszabadul a villamoson, és Sarolta leül. Az emlékek újabb hulláma rohanja meg. Úgy érzi magát, mint egy sziget, amelyet elborít a tenger. Az az érzése, hogy a történelem olyan, mint az óceán: tetszése szerint sodorja ide-oda az egyéneket, még akkor is, ha azok megpróbálnak úszni. Rátekint a vele szemben ülő férfire, megmerevedett tekintetéből arra következtet, hogy ő is emlékeket lát peregni lelki szemei előtt.

Már este hetet üt az óra, amikor Sarolta betoppan a lakásba, ahol édesanyjával és kishúgával lakik.

Amint belép, rögtön érzi kedvenc süteménye, a non plus ultra illatát. Bonyolult neve tökéletesen tükrözi az elkészítésével járó nehézségeket. Édesanyja mindig csak jól megindokolt kérésre fogott bele, ami ez alkalommal elháríthatatlannak bizonyult: „Négy barátom jön el, hogy megünnepeljük a születésnapomat; igen, Anya, korábban, mert aznap csoportot vezetek.” Majd belép a másik helyiségbe, amely egyben a szobája is. Megelégedetten nyugtázza, hogy minden készen áll barátai fogadására. Sietve kinyitja az üveges balkonajtót, hogy friss levegőt engedjen be. Az esti levegővel együtt a balkon előtt virágzó sárga rózsák illata is betódul.

Csengetnek. Mielőtt ajtót nyitna, egy pillanatra megáll a tükör előtt, hogy ellenőrizze öltözetét. Szűkös lehetőségeik miatt lányai ruháit az édesanya készíti, ezt a zöld pamutruhát a nyakkivágásnál néhány gyöngyszemmel kihímezte.

„Jó lesz” – sóhajt Sarolta, majd végre ajtót nyit. Két fiú áll a küszöbön. Egyikük sört, másikuk meggylikőrt tart a kezében.

– Kerüljetek beljebb. A lányok is itt lesznek hamarosan – mondja Sarolta.

Maga elé engedi a fiúkat, mert utálja azt a szokásukat, hogy hátulról végigpásztázzák a lányokat.

Alighogy a fiúk helyet foglalnak a fotelokban, máris újra csengetnek.

– Hagyd, majd én – szól Sarolta az édesanyjának, aki a varrásból feláll.

Megöleli barátnőit, akiket a középiskola óta ismer már. A fiúk köszöntése után a lányok leülnek az ágyra. Csend van, amit senki nem akar megtörni elsőnek, hogy elindítsa a beszélgetést. A fiúk kinyitogatják az üvegeket. A sörhab süvöltve szalad ki az üvegből, a poharak koccannak. Sarolta feltesz egy lemezt a lemezjátszóra. Külföldi bakelitlemez-gyűjteménye miatt mindig ő az est koronázatlan királynője.

A kettészelt Európában a keleti tömb fiataljai számára szinte elérhetetlenek a nyugatiak szórakozási lehetőségei, amelyeket a hatóságok ördögieknek ítélnek meg. A lemezekből is csak néha csurran-cseppen egy. Sarolta például időközönként csomagot kapott egy nyugaton élő nagynénitől, aki a csomag tetejére mindig látványosan csokoládét pakolt, ami az illetékes vámos számára megfelelően csábítónak bizonyult ahhoz, hogy annak eltüntetésével legyen elfoglalva, és tovább ne turkáljon a ruhák között. Sarolta így tett szert twist-, rock and roll-, Beatles-, The Rolling Stones-, Beach Boys- és Paul Anka-lemezekre. Még France Gall győztes Eurovíziós énekét, a Viaszbabát is sikerült megszereznie.

Az öt fiatal közben arra gondol, jóllehet egyikük sem meri kimondani, hogy Párizsban, Berlinben a velük egykorú fiatalság lázba jött, „repdesnek a kockakövek”. Végül Sarolta bekapcsolja a rádiót. Mindannyian szorosan köréje gyűlnek, és fölé hajolnak, hogy hallják a vasfüggöny mögött sercegő BBC hangját. Óvatosan csak, mivel nem tanácsos, hogy a szomszédok felfigyeljenek a tiltott rádióadásra, ki tudja, még valamelyiknek eszébe jut besúgni a hatóságoknak.

Sarolta hirtelen felkiált:

– Még Prága is! Bátor szomszédjaink megindultak. Csak mi alszunk? – kérdi a barátai felé fordulva. Merészségétől maga is elpirul.

– Oh, dehogy, semmiképpen nem! – jelzik azok egy fejmozdulattal. Tekintetük azonban tükrözi a lelkük mélyén megfogalmazódó gondolatot: „A szovjet nagyhatalom súlya továbbra is szörnyen hatalmas.”

A két lány egyike, Fáncsi szólal meg, aki óvodában dolgozik, így mindig lassan és nagyon részletesen beszél, mintha gyermekeknek magyarázna:

– Számoljunk: az első világháború végén egymillió halott és körülbelül nyolcmillió állampolgár elvesztése, akik a győzteseknek váltságdíjként megítélt területeken rekedtek. Majd egy elveszített második világháború, szintén egymillió halottal és ugyanannyi száműzöttel. Majd az 1956-os forradalomban háromszázezer: a harcokban elhunytak, a kivégzett vagy bebörtönzött emberek, és a kétszázezer elmenekült. Már csupán kilenc-tízmillióan maradtunk itthon! Akkor hogy a csudába tovább?

A két fiú egyetértően bólogat.

– Csatlakozzunk a fiatal franciákhoz! Minden bizonnyal támogatnak majd! – szól közbe Erzsi.

– Nem gondolod komolyan! – jelzi lemondó gesztussal Fáncsi. – Támogatott-e bárki is 1956-ban? Senki!

– Most más a helyzet. Most egyetemisták, fiatalok, mint mi, küzdenek! Biztos vagyok abban, hogy segítenének – erősködik Erzsi.

Az „egyetemista” szó hallatán Sarolta összerezzen. Az öt fiatal közül egyedül Lacinak sikerült bekerülni a felsőoktatásba. Igaz, ő is csak egy vidéki város mezőgazdasági főiskolájára. A többiek előtt a kapuk zárva álltak. A kommunista rezsim hatalomra kerülése óta az egyetemi kiválasztásnak volt egy kikerülhetetlen szakasza: KISZ-tagnak kellett lenni, és fel kellett mutatni a kis piros könyvet. Ugyanakkor a vizsgáztató bizottság tüzetesen átvizsgálta a család múltját is. Sarolta pontosan emlékezett arra az enyhe remegésre, amely akkor kerítette hatalmába, amikor kérdezni kezdték: „A háború előtt az édesapja miképpen tett szert akkora vagyonra? Ellensége volt a rendszernek? Hol volt 1956 októberében? Részt vett-e a felkelésben? Hogy is van az, hogy Ön külföldön született?”

A meghallgatás alatt Sarolta csak a fejét ingatta mindenre: „Nem tudom.” „Hallgatni” – szorította össze a fogait. Egyébként is nevetségesnek találta a kérdéseket, hiszen úgyis minden le volt jegyezve a bizottsági tagok előtt kiterített kartonokon.

Az egyetem épületéből kilépve felszabadultan felsóhajtott: „Nem tesz semmit; jobb, ha munkába állok. Anya egyedüli fizetéséből úgysem leszünk képesek megélni.” Azzal a Vörösmarty térre sietett. Kihasználva a vizsgára felvett ruháját, melyet most még egy nyaklánccal kiegészített, belépett a Gerbeaud cukrászdába. Rendelt egy bécsi kávét, készakarva német nyelven. Amikor beleivott a kakaóval megszórt fehér Chantilly krémbe, megesküdött: „Apa! Egy napon visszavásárlom a gyáradat!”

Sarolta gyorsan megvigasztalódott. Nyelvtudásának köszönhetően – hiszen folyékonyan beszélt három európai nyelvet – könnyen talált magának állást egy utazási irodában. A külföldi utazások lehetősége elbűvölte, barátokra is talált az irodában, akiknek ebéd közben elmesélhette mindazt, amit idegenben látott.

Ebben a pillanatban azonban, a maga huszonhárom évével, szeretett volna friss diplomás lenni, pergamentekerccsel a zsebében. „És miért is ne lehetnék akár az egyetemista tavasz budapesti szóvivője?” – gondolja.

– Jó. Akkor egy néma felvonulást javaslok – szólal meg végül. Indulás a Petőfi-szobortól. Békés és visszafogott ellenállást mutatunk fel az elnyomónak; de mindenképpen ellenállást.

– Őrültek vagytok, miszlikre vernek, pont a Petőfi-szobornál! Na… de azért persze jövök. Sárga lap az elnyomónak! – lelkendezik Karcsi, aki remek futballista.

– Dehogy, sakk-mattot kell adni! – tesz rá egy lapáttal Laci, aki viszont jó sakkozó. El is indul kis poharakért ki a konyhába, hogy koccinthassanak a meggylikőrrel erre a döntésre. De az ajtóból visszafordul, és megkérdezi Saroltát:

– Te, mondd már! Ki az a gyönyörű lány, aki a másik szobában varr a díványon? Bemutatnál neki?

– Igen. Hát? Mulatságosnak képzeled magad! Először is, ő az anyám; másodszor, ha tudni akarod, közel ötvenéves – válaszolja ingerülten Sarolta.

– Vicc nélkül! – füttyent a fiú. – Hát úgy látom, a kor nem akadálya annak, hogy bomba nő legyen.

IV. fejezet

A sok ablakos, piros téglás, Keve utcai „Községi Általános Iskola”, kétségkívül a Rómaifürdő legforgalmasabb épülete.

Szeptemberben, mint a környék többi gyermeke, Magi is ide készül, az elemi iskola hatodik osztályába.

Az évnyitóra nővére elkíséri a kapuig. Megállnak a bejáratnál, melyet két szobor – jobbról a sárkány felett győzedelmeskedő János vitéz, balról a farkasokkal küzdő Toldi Miklós – őriz. Sarolta, aki ismeri kishúga izgága természetét, a szobrokra mutatva bátorítja:

– Légy bátor, Magi. A bors is kicsi, de erős!

A kellemes őszi napon, a tanulók, piros úttörő nyakkendőt viselve, felsorakoznak az udvaron. A hivatalos propaganda cirkalmas szólamainak nehézkessége ellenére, ezen a reggelen, egy szemernyi friss fuvallat járja át a sorokat. A líceum portása figyelmetlenséget színlelve felerősíti egy kicsit a rádiót: „A létező kommunizmusnak semmilyen emberi értéke nincsen. Ez csupán egy katonai rendszer.” Az adást Lengyelországból sugározzák. Egy pap, Karol Wojtyła beszél.

A nyitórendezvény befejeztével a tanulók felmasíroznak tantermeikbe. Egyesek szórakozottan tekintenek ki az iskola udvarára nyíló ablakokon, ahol több gesztenyefa is ágaskodik. Amikor az ablakhoz közel álló fáról lehullni látnak egy-egy gesztenyét, hasztalan erőlködnek, hogy kuncogásukat visszafojtsák. Rövid időn belül azonban a tanár csendet parancsol, és mindenkit bemutatkozásra szólít fel. A tanulók egyenként felállnak, és pár szóban prezentálják magukat. Legutoljára egy kisfiú, akinek a családja nemrég költözött a kerületbe.

– István a nevem – mondja oly büszkén, mintha azt jelentené be, hogy ő az első magyar király, Szent István leszármazottja.

István kerek arcú kisfiú, mogyorószínű szemekkel és húsos ajkakkal. Göndör haja még jobban kidomborítja arca kerekségét. Amikor beszél, felsőtestét kissé megemeli, és minden mondata végén felnevet. Rendszeresen különválik a többi tanulótól: amikor mindenki futballozik, akkor ő nyilazni gyakorol. Sokat ad fizikumára, nem is annyira hiúságból, hanem inkább hogy jelmondatának saját maga megfeleljen: „Jó időben lenni, jó helyen, jó erőnlétben.”

A szigorú kémiatanár már a második hónapban ellenőrizni akarja, hogy a tanulók megértették-e az új tantárgy fontosabb fogalmait. Minden padsornak kioszt egy feladatlapot. Magi, aki az István előtti padban ül, gondolkodás nélkül hozzáfog a feladatlap kitöltéséhez. Mivel István a tollát csikorgatja, hirtelen hátrafordul, és észreveszi, hogy lapja teljesen üres. Egy papírdarabkára gyorsan felírja, hogy „kémiai kötés”, és odacsúsztatja a fiúnak.

Az óra után István a folyosó végéből odakiált Maginak: „Kedves vagy, kösz!” Majd kidüllesztett mellel odaáll a kislány elé, és megkérdezi: