Borítószöveg

Egy izraeli és egy palesztin férfi. Népeik ellentéte életük minden részletét meghatározza: hol lakhatnak, milyen utakat használhatnak, gyermekeik milyen iskolába járhatnak. Mindkettejüket feldolgozhatatlan sorscsapás éri – Rámí tizenhárom éves lánya öngyilkos merénylők áldozatává válik, egy évtizeddel később pedig Basszám tízéves lányát öli meg egy gumilövedék. Mindkét férfi úgy nevelkedett, hogy gyűlölniük kell a másikat, mégis felismerik egymás történetében az őket összekötő veszteséget, és együtt kísérlik meg gyászukat és barátságukat a béke fegyverévé kovácsolni – és kiszabadulni a generációkat megnyomorító erőszak ördögi köréből. Mint a címében szereplő síkidom, Colum McCann valós történeten alapuló mesterműve is végtelenül sokoldalú; földrészeken, történelmi korokon és kultúrákon átívelő nagyregény, amely ezeregy töredékében tényeket vegyít fikcióval, irodalmat történelemmel és filozófiát pszichológiával, hogy megmutassa a meghaladhatatlannak tűnő ellentétek és a megbékélésért zajló küzdelem számtalan arcát.

„A félelem pénzt hoz, törvényekhez vezet, és telepeket épít, a félelem szeret mindenkit elnémítani. És nézzünk szembe vele, Izraelben nekünk nagyon jól megy a félelem, a megszállottjai vagyunk.”

Fordította
Sepsi László

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Colum McCann: Apeirogon

Random House, New York 2020

Copyright © 2020 Colum McCann

Hungarian translation © 2021 Sepsi László

Magyar kiadás © 2021 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítófotó ©  MTI/EPA/Mohamed Szaber

Borítóterv © Váraljai Viktória

Felelős kiadó Sárközy Bence

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-518-097-4

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A mű kiadását a Literature Ireland támogatta.

Sallynek

A szerző megjegyzése

Az izraeli–palesztin politikai helyzetet ismerő olvasóknak fel fog tűnni, hogy az e könyv központjában álló hajtóerők, Basszám Aramin és Rámí Elhánán létező személyek. „Létező személyek”-en azt értem, hogy történetüket – és a lányaikét, Ábír Araminét és Szmadar Elhánánét – alaposan dokumentálták mozgóképen és a sajtóban.

A könyv közepén található, kettőjükkel készült leiratokat Jeruzsálemben, New Yorkban, Jerikóban és Bét Dzsálában felvett interjúkból állítottam össze, míg más szöveghelyeken Basszám és Rámí engedélyt adott rá, hogy alakítsam és átalakítsam szavaikat és világukat.

Az eltérések ellenére reményeim szerint hű maradtam közös tapasztalataik tényleges valóságalapjához. Szélesedő kört száll be a létünk, mint Rilke mondta, amely begyűrűzi a mindenséget.{1}

2016

1

Jeruzsálem dombjai ködben úsznak. Rámí az emlékezetére hagyatkozva hajt végig egy egyenes útszakaszon, és kiszámítja a közelgő kanyar ívét.

Hatvanhét éves, mélyen lehajol a motorkerékpáron, kabátja bélelt, sisakja szorosan becsatolva. Japán motor, 750 köbcentis. A férfi korához képest fürge gépezet.

Rámí a rossz idő ellenére is keményen hajtja.

Vesz egy éles jobbkanyart a kerteknél, ahol eloszlik a köd, és feltárul a sötétség. Corpus separatum. Visszavált, elhúz egy katonai őrtorony mellett. A reggeltől elmosódott nátriumgőzlámpák. A narancsszín egy pillanatra elsötétül egy apró madárraj miatt.

A domb tövénél az út megint elkanyarodik, és eltűnik a ködben. Kettesbe vált, kiengedi a kuplungot, gond nélkül beveszi a kanyart, majd visszakapcsol hármasba. Az 1-es főút Kalunja romjai felett fut: itt áll halmokban a történelem.

Felhajt az emelkedőre, átsorol a belső sávba, elhagyja az Óvárost, Givát Rámot jelző táblát. Az autópálya megannyi szétszórt fénypont.

Balra dől, a forgalommal szemben haladva áttér a gyorsítósávra az alagutak, a biztonsági fal, Bét Dzsálá városa felé. Egy kanyarra két válasz: Gílo az egyik az oldalon, Betlehem a másikon.

Itt minden a földrajz.

2

EZ AZ ÚT AZ „A” TERÜLETRE VEZET

PALESZTIN FENNHATÓSÁG ALATT

IZRAELI ÁLLAMPOLGÁROKNAK

TILOS A BELÉPÉS

ÉLETVESZÉLYES

ÉS TILTJÁK IZRAEL TÖRVÉNYEI

3

Minden évben ötszázmillió madár szeli át az égboltot Bét Dzsálá felett. Ősi elődöket követve mozognak: bankák, rigók, légykapók, poszáták, kakukkok, seregélyek, gébicsek, cankók, hantmadarak, lilék, nektármadarak, sarlósfecskék, verebek, lappantyúk, baglyok, sirályok, sólymok, sasok, kányák, darvak, ölyvek, szalonkák, pelikánok, flamingók, gólyák, gyászos csukok, fakó keselyűk, európai szalakóták, arab rigótimáliák, gyurgyalagok, vadgerlék, sármányok, sárga billegetők, barátposzáták, rozsdástorkú pityerek, törpegémek.

Ez a világ második legforgalmasabb vonulási szupersztrádája: legalább négyszáz különböző madárfaj viharzik át az égen különböző magasságban. Elszánt gágogás elnyújtott V-alakban. Magányos utazók suhannak alacsonyan a fű felett.

Minden évben új táj tárul fel odalent: izraeli települések, palesztin lakótelepek, tetőkertek, barakkok, kerítések, kerülőutak.

Egyes madarak éjszaka, a csillagok által meghatározott mintázatban vonulnak, hogy elkerüljék a ragadozókat, a sebességtől elliptikusan, saját izmaikat és belső szerveiket felemésztve repülés közben. Mások nappal utaznak, hogy kihasználják a lentről felszálló hőt, a meleg szél megemeli szárnyukat, így vitorlázhatnak.

Olykor egész rajok takarják el a napot, és árnyékokat vetnek Bét Dzsálára: a mezőkre, a meredek fennsíkokra, az olajfaligetekre a város körül.

Feküdj ki a nap bármelyik szakában a Kirmizán-monostor szőlőskertjébe, és megpillanthatod odafent a beszédes útvonalaikon utazó madarakat.

Fákra szállnak le, távíróoszlopokra, villanyvezetékekre, víztornyokra, még a fal peremére is, ahol olykor célba veszik őket a fiatal kődobálók.

4

Az ókori parittya egy darab marhabőrből készült, amely akkora, mint egy szemkötő, apró lyukak pettyezik, és bőrszíjak tartják össze. A parittyát pásztorok találták fel, hogy elijesszék vele a ragadozó állatokat vándorló nyájaiktól.

A pásztor a bal kezében tartotta a bőrtasakot, a jobban a zsinegeket. Tetemes gyakorlásra volt szükség a pontos használatához. Miután egy követ helyezett a bőrre, a parittyás feszesre húzta a szíjakat. Széles körben többször megforgatta a feje felett, egészen az elengedés pillanatáig. A tasak kinyílt, és a kő elszállt. Egyes pásztorok kétszáz méterről kilőtték egy sakál szemét.

A parittya hamarosan utat talált a hadászatba: mivel fel lehetett vele lőni a meredek lejtőkön vagy át a lőrésekkel ellátott falakon, pótolhatatlanná tette a megerősített városok elleni ostromokban. Távolsági parittyások légióit vetették be. Egész testüket páncél borította, és kövekkel megrakott szekéren közlekedtek. Amikor egy terület járhatatlanná vált – sáncok, árkok, sivatagi szurdokok, meredek töltések, elszórt sziklatömbök az úton –, leszálltak, és a vállukra vetett díszes zsákokkal gyalog mentek tovább. A legmélyebb zsák akár kétszáz apró követ is rejthetett.

Ütközetre készülve gyakran legalább az egyik követ befestették. Amikor a parittyás háborúba indult, a talizmánt a zsák aljába tették abban a reményben, hogy sosem jutnak el az utolsó kőig.

5

Az ütközet kezdete előtt gyerekeket – nyolc-, kilenc-, tízéveseket – soroztak be, hogy lőjék le a madarakat az égről. Vádíknál várakoztak, sivatagi bokrokban rejtőztek, megerősített falakról tüzeltek a kövekkel. Lelőtték a vadgerléket, fürjeket, énekesmadarakat.

Néhányat élve ejtettek fogságba. Összegyűjtötték és letakart szemmel fakalitkákba tették őket, hogy a madarak azt higgyék, sosem ér véget az éjszaka: utána napokon át gabonával tömték őket.

A madarakat repülési súlyuk kétszeresére hizlalták, agyagkemencében megsütötték, majd kenyérrel és fűszerekkel tálalták.

6

Nyolc nappal halála előtt, egy hatalmas lakoma után François Mitterrand francia elnök utolsó fogásként sármányt rendelt, egy apró, sárga torkú énekesmadarat, amely nem nagyobb a hüvelykujjnál. Az ételkülönlegesség Franciaország lelkét jelképezte az elnök számára.

Mitterrand személyzete felügyelte a vadmadarak befogását egy déli faluban. A helyi rendőrséget lefizették, megszervezték a vadászatot, és a madarakat napfelkeltekor ejtették csapdába az erdőszélen speciális, sűrű szövésű hálókkal. A sármányokat dobozokba tették, és elsötétített furgonban Mitterrand Latche nevű vidéki házába szállították, ahol az elnök gyermekkorában a nyarakat töltötte. Előállt a főszakácshelyettes, és bevitte a ketreceket. A madarakat két héten át etették, amíg már csaknem szétpukkadtak, majd a lábuknál fogva egy tartály tiszta Armagnac fölé lógatták, az italba merítették és belefojtották őket.

A főszakács ezután megkopasztotta, megsózta, megborsozta a madarakat, majd hét percig sütötte őket a saját zsírjukban, végül felmelegített fehér agyagtálkába tette.

Amikor a fogást felszolgálták, a faburkolatú helyiség – benne az elnök családjával, feleségével, gyerekeivel, szeretőjével, barátaival – elcsendesedett. Mitterrand kihúzta magát a székében, félretolta öléből a takarókat, és ivott egy korty jó évjáratú Château Haut-Marbuzet-t.

– Az egyetlen érdekes dolog maga az élet – mondta.

Fehér szalvétával takarta le a fejét, hogy beszívja a madarak illatát, és a hagyománynak megfelelően elrejtse tettét Isten szeme elől. Fogta az énekesmadarakat, és egyben megette őket: a zamatos húst, a zsírt, a keserű belsőségeket, a szárnyakat, az inakat, a májat, a vesét, a meleg szívet, a lábat, az apró koponyacsontok ropogtak a fogai közt.

Percekig tartott, mire befejezte, s arca mindvégig rejtve maradt a fehér asztalkendő alatt. Családja hallhatta az elpattanó csontok hangját.

Mitterrand megtörölte száját a szalvétával, és félretolta az agyagtálkát, felemelte fejét, jó éjszakát kívánt, majd felállt, hogy aludni térjen.

A következő nyolc és fél napban böjtölt, majd meghalt.

7

Izraelben a madarakat országszerte – Eilat, Jeruzsálem, Latrun – a vonulási útvonalak mentén felállított érzékeny radarokkal követik, tartva a kapcsolatot a katonai létesítményekkel és a Ben Gurion repülőtér légiirányító irodáival.

A Ben Gurion irodáit a legkorszerűbb technikával szerelték fel, ablakaik sötétek. Számítógépek, rádiók, telefonok tornyai. Légi közlekedésben és matematikában képzett szakértők követik a repülési mintázatokat: a rajok méretét, útját, alakját, sebességét, magasságát, valószínűsíthető viselkedését az időjárásnak megfelelően, várható reakcióját oldalszélre, sirokkóra, viharra. Az operátorok algoritmusokat hoznak létre, és vészfigyelmeztetéseket küldenek ki a légiirányítóknak meg a kereskedelmi légijáratoknak.

Egy másik forródrót a légierőhöz fut be. Seregélyek 300 méteren a gázai kikötőtől északra, 31.52583°É, 34.43056°K. Negyvenkétezer kanadai daru közelítőleg 230 méter magasan a Vörös-tenger déli partjánál, 20.2802°É, 38.5126°K. Szokatlan rajmozgás Akkótól keletre, figyelmeztetés a parti őrségnek, vihar előjelei. Kanadai lúdcsapat várható a Ben Guriontól keletre 02:00 óránál, pontos koordináták hamarosan. Egy pár egyiptomi uhut jelentettek a fákon a B helikopterleszálló közelében Hebronban, 31.3200°É, 35.0542°K.

Az ornitológusok ősszel és tavasszal a legelfoglaltabbak, amikor teljes erővel zajlanak a nagy költözések: képernyőik olykor úgy néznek ki, mint a Rorschach-tesztek. Felveszik a kapcsolatot a földi madárfigyelőkkel, habár egy jó madárkövető csak a radaron látható raj alakjából is képes megállapítani a madarak fajtáját, és hogy milyen magasságban repülnek.

A katonaiskolában a berepülőpilótáknak megtanítják a madarak vándorlásának kifinomult mintázatait, így elkerülhetik, hogy dugóhúzóba kerüljenek a katasztrófazónának nevezett területeken. Minden jelentőséggel bír: egy nagy tócsa a kifutópályán odavonzhatja a seregélyeket, egy olajfolt összekenheti a ragadozók szárnyát, és megzavarhatja a tájékozódásukat, egy erdőtűz eltéríthet útvonaláról egy lúdcsapatot.

Költözési időszakban a pilóták igyekeznek minél rövidebb ideig kilencszáz méternél alacsonyabban repülni.

8

Egy hattyú ugyanolyan halálos lehet a pilótára nézve, mint egy rakétavetőből kilőtt gránát.

9

Az első intifáda idején két, Európából Észak-Afrikába tartó vándormadarat találtak Bét Dzsálá nyugati lankáinak függönyhálóiban. Egymás mellett gabalyodtak össze, lábuk egy szál fonalba akadt bele, szárnyukkal eszeveszetten csapkodták a hálót, ezért első ránézésre egyetlen, furcsa alakú madárnak tűntek.

Egy tizennégy éves fiú, Tarek Khalíl talált rájuk, aki először arra gondolt, hogy túl aprók vándormadárnak: talán barátposzáták. Közelebb hajolt hozzájuk. Gyötrelmes csipogásuk megdöbbentette. Kiszabadította a madarakat, berakta két vászontasakba, és felvitte a domboldalra a madárgyűrűző állomásra, hogy azonosítsák és megjelöljék őket: a szárnyfesztávolságot, a farok méretét, a nemet, a testzsírszázalékot.

Tarek életében először látott ilyen állatokat: fejük zöld, gyönyörűek, rejtélyesek. Madárhatározókat lapozott fel, és átnézte a nyilvántartást. Énekesmadarak, a legvalószínűbb, hogy Spanyolországból, Gibraltárból vagy Dél-Franciaországból. Nem igazán tudta, mihez kezdjen velük. Az volt a munkája, hogy mielőtt elereszti őket, fogót és számozott fémpántot használva apró gyűrűt tegyen a lábukra, hogy vándorlásuk követhető legyen.

Tarek előkészítette a gyűrűket. A madarak olyan soványak voltak, hogy nem nyomhattak többet egy kanál fűszernél. A fémgyűrű, gondolta Tarek, felboríthatja a repülésük egyensúlyát.

Egy pillanatig habozott, visszarakta a madarakat a vászonzsákokba, és hazavitte őket a családjának Bét Szahurba. Felsétált a meredek, kövezett utcákon, a zsákjaikban dédelgetve a madarakat. A konyhában kalitkák lógtak. A sármányokat két napon keresztül Tarek két nővére etette és itatta. A harmadik napon Tarek kivitte az énekesmadarakat a domboldalra, hogy meggyűrűzetlenül elengedje őket a sárgabarackfák között.

Az egyik madár egy pillanatig a tenyerén maradt, mielőtt elrepült volna. Tarek az ujjai közé fogta. A karmok belekaptak egy bőrkeményedésbe a kezén. Az apró nyak puha tenyeréhez simulva elfordult. A madár bizonytalanul felemelkedett, majd elrepült.

Tarek tudta, hogy egyik madár sem kerül bele a nyilvántartásba. Emlék gyanánt a tizenéves fiú megtartotta az eredeti alumíniumgyűrűket – rajtuk a sorszámmal – egy vékony ezüstnyakláncon.

Tarek érezte, ahogy a gyűrűk a nyakában ugrálnak, amikor két hónappal később végigment a Szűz Mária utcán idősebb fivéreivel, hogy parittyázzanak.

10

A madárgyűrűző állomás a Talitha Kúmi iskolánál a két ciszjordániai állomás egyike: egy környezetvédelmi központhoz tartozik egy természettudományi múzeummal, egy hulladék-újrahasznosító programmal, egy víztisztító projekttel, egy oktatási részleggel és egy jázminnal, mályvával, római csalánnal és több sor sárga szirmú, szíriai rutafűvel teli füvészkerttel együtt.

A központ a tájban kígyózó falra néz. A távolban a betelepültek rendezett terrakotta tetői felhágnak a dombokra, villanykerítés veszi őket körül.

A völgyben annyi új út, híd, alagút és lakóház van, hogy a madarak a dombtető azon kis részéhez húznak, ahol a gyümölcsfák közt és a magas fűben ehetnek és ihatnak.

Végigsétálni a tízholdas környezetvédelmi központon a tamariszkuszok, olajfák, fügekaktuszok és a teraszok virágzó bokrai között olyan, mint végigmenni egy összeszoruló tüdő peremén.

11

Gyakran látni, amint villogva egy léghajó emelkedik Jeruzsálem fölé, lebeg a város felett, eltűnik, majd megint felemelkedik, újra eltűnik. Bét Dzsálá dombjai közül nézve – pár kilométerrel távolabbról – a jelöletlen léghajó kisebb felhőnek tűnik, ütés nyomán maradt puha, fehér hurkának, lóbagócsnak.

A madarak olykor leszállnak rá egy ingyen fuvarra, tétlenül sodródnak egy-két mérföldön át, mígnem újra szárnyra kelnek: egy csalogány misét mond egy sas hátán.

A léghajó, amelyet izraeli legénysége és a radartechnikusok Fat Boy Kettőnek kereszteltek el, általában úgy ötszáz méter magasan lebeg. Kevlárból és alumíniumból készült. Aljára üvegkabint rögzítettek. A tizenhárom férőhelyes termet számítógépek széles választékával és infravörös kamerákkal szerelték fel, amelyek elég erősek ahhoz, hogy kiszűrjék és azonosítsák minden egyes rendszámtábla színét az autópályán, még azokét is, amelyek gyorsan húznak el.

12

Rámí rendszámtáblája sárga.

13

Az órára pillant a motorkerékpáron, majd a csuklóján. Pillanatnyi zavar. Egy óra eltérés. Nyári időszámítás. Elég könnyű segíteni rajta, de Rámí tisztában van vele, hogy más szempontból is hatással lesz a napjára. Minden évben ugyanez történik: legalább néhány napig Izrael és Palesztina egy óra időeltolódásban létezik.

Most már mindegy. Értelmetlen visszafordulni és hazamenni. Elüthet egy kis időt az autópályán. Vagy motorozhat a völgyek mellékútjain. Kereshet magának egy rövid útszakaszt, ahol meghajthatja a motort, vihet a napjába egy kis lendületet.

Visszavált négyesbe, a sebességmérő piros vonalát figyeli. Elhúz egy hosszú kamion mellett, majd lassan visszakapcsol ötösbe.

14

Az M-16-os végén található fémhengerből kilőtt gumilövedék több mint százhúsz kilométer per órás sebességgel hagyja el a fegyver csövét.

A lövedék elég nagy ahhoz, hogy látni lehessen, de túl gyors, hogy ki lehessen térni előle.

Észak-Írországban vetették be először, ahol a britek térdtörőnek nevezték, mert úgy tervezték, hogy a földre célozva visszapattanjon, és eltalálja a rendbontók lábát.

15

A lövedék, amely megölte Ábírt, tizenöt métert tett meg a levegőben, majd a kislány tarkójába csapódott, és szétzúzta koponyája csontjait, mint egy pici sármányét.

A lány a vegyesboltba indult cukorkát venni.

16

Két sékelért vehetett volna egy karkötőt, amelynek azt nyomták a szegélyére, hogy Szeret, nem szeret. Ehelyett két cukorkát vett: kemény rózsaszín, narancsszínű, sárga és világoskék cukorkagolyókat zsinegre fűzve, szintén karkötőformában.

A kislány a pult felett a boltvezető kezébe csúsztatta a pénzt, aki kihalászta a karkötőket egy mély befőttesüvegből.

Úton az iskola kapuja felé Ábír a második karkötőt odaadta nővérének, Arínnak.

17

Ábír halála óta Basszám a napfelkelte előtti órában mindennap elsétál a mecsethez, hogy csatlakozzon a nem kötelező pirkadat előtti fohászokhoz.

Negyvennyolc évesen enyhén sántítva vág át a sötétségen, csészealjat formázó kezében cigaretta. Vékony, sudár, jó karban lévő férfi. Sántításával hagy nyomot a világban: nélküle szinte észrevétlenül kihullana belőle. De a felszín mozgékonyságot rejt, szívós kiszámíthatatlanságot, mintha bármelyik pillanatban elszakadhatna sántításától, hogy maga mögött hagyja.

A mecset melletti ösvényen eldobja a cigarettáját, és sportcipőjével eltapossa. Magányában a tenyerével lesimítja fehér ingét, felmegy a lépcsőn, leveszi cipőjét, jobb lábbal belép, letérdel az előcsarnok hátuljában és fejet hajt a végtelen hatalmú Isten előtt.

Feleségéért fohászkodik, öt gyermekéért, Ábír emlékéért. Allah, óvj meg minket a hitvány cselekedetektől, akár láthatók, akár rejtettek azok. Az imafüzér gyöngyei egyenként lassan lehullanak ujjairól kezének másik oldalára.

Amikor a felkelő nap az ablakokon kaparászik, apró árnyéktöredék bukkan fel a kőlépcsőnél. Basszám egy gallyseprűvel felsöpri a padlót, és leteríti az imaszőnyegeket, amelyek összetekerve állnak a keleti fal mentén.

Odakintről beszivárog a szén és a kender illata. Az éledező forgalom zúgása, a müezzin vigaszszava, a kóbor kutyák ugatása.

Basszám módszeresen dolgozik végig a folyosón, az egész emeleten gyékényszőnyegeket terít le, majd kihelyezi a sapkákat és imafüzéreket a nap első fohászához.

18

Olyan városként, amely egyik oldalhoz sem tartozik, Anátá különös urbánus szigetcsoportnak tűnik – palesztin város Ciszjordániában, izraeli megszállás és Jeruzsálem fennhatósága alatt. Szinte teljes egészében körbeveszi az elválasztó fal.

Néhány szép lakóház ül a domboldal magasabb részein – fehér kő, márványoszlopok, magas boltívek, magas ablakok –, de hamarosan engednek az odalenti káosznak.

A lejtő meredek és gyors. A tetőkön tányérantennák gombái. Ketrecekben panaszkodó galambok. Mosott ruha csattog a lakások közt kifeszített szárítóköteleken. Csupasz mellkasú fiúk szlalomoznak biciklijükkel a kátyúk között. Lefelé tartanak a csordultig tömött konténerek és a szeméthalmok között.

Az utcákon közlekedési lámpák nélkül nyüzsög a forgalom. Neon mindenütt. Gumiboltok, pékségek, mobilszerviz-bódék. Férfiak közömbösséget színlelnek az árnyékban. Felettük cigarettafüst felhői. Nők sietnek hidzsábban. Bárányok szánalmas tetemei lógnak acélkampókon a hentesboltok előtt. Popzene szűrődik ki a hangszórókból. Kőtörmelék mindenfelé.

A várost a Suafát menekülttábor határolja. A Suafát felfelé építkezik, házról házra. Nincs hová menni, csak az ég felé.

A táborba bejutni könnyű – csak átmész a fém forgókapun az ellenőrzőponton, és végig az úton –, de kijutni nehezebb. Ahhoz, hogy valaki Jeruzsálembe utazzon, személyi igazolvány vagy engedély szükséges. Eljutni Ciszjordánia többi részébe – amit valakinek zöld rendszámtáblával, mint amilyen Basszámé, muszáj megtennie – csak egyetlen, kátyús úton lehetséges.

19

Az összeszoruló tüdő pereme.

20

Gondolj rá így: Anátában vagy, egy taxi hátsó ülésén, karodban tartasz egy fiatal lányt. Az imént lőtték tarkón gumilövedékkel. Úton vagy a kórházba.

A taxi elakad a forgalomban. A jeruzsálemi ellenőrzőponthoz vezető utat lezárták. Ha illegálisan próbálsz meg átkelni, a legjobb esetben is elzárásban részesülsz. Legrosszabb esetben a sofőrrel együtt agyonlőnek, miközben a meglőtt gyereket szállítjátok.

Lenézel. A lány még lélegzik. A sofőr a dudára tenyerel. Egy autó dudál mögöttetek. Az előttetek lévő csatlakozik. A hang kétszeresen megkettőződik. Kinézel az ablakon. A kocsitok beleér egy szeméthalomba. Műanyag zacskók csapkodnak a szélben. Nem haladsz sehová. A hőség kiszívja erődet. Izzadság csöppen az álladról a műanyag ülésre.

A sofőr megint dudál. Az ég kék, rajta felhők szakadozott szalagjai. Amikor a kocsi elindul, első kereke újabb kátyúba csúszik. Arra gondolsz, errefelé a felhők a leggyorsabbak. Aztán mozgás: két helikopter légcsavarja forog a kékségben.

Egyik éned ki akar szállni, hogy a karjában vigye az összetört gyermeket, de muszáj mozdulatlanul tartanod a fejét, miközben a földön minden más szintén mozdulatlan.

{1} Nemes Nagy Ágnes fordítása alapján