Borítószöveg

Klara, a gyermekek számára kifejlesztett Robotbarát az üzlet kirakatában várja leendő tulajdonosát. Addig is az utca épületeit, a járókelők viselkedését és a Nap járását, áldásos tevékenységét szemléli. A humanoid tulajdonságokkal rendelkező robot gyermeki ártatlansággal próbálja megérteni a körülötte zajló eseményeket. Miután otthonra lel, legjobb tudása szerint igyekszik Josie és családja segítségére lenni; naiv világlátásának köszönhető páratlan optimizmusa reményt ad a beteg lány szüleinek. Klara megfigyelései a változó világról és az emberi természetről nem csupán a robot racionalitásáról, hanem érzelmeiről is tanúskodnak. Klara feltétel nélkül hisz az általa mindenhatónak vélt Nap jóságában, amelynek fénye és melege végigkíséri a történetet.

A regény világa – a közeljövő világa? – nem radikálisan más, mint a miénk, de éppen ettől annyira felkavaró lassacskán szembesülni azzal, hogy az ember még magányosabb lett, az emberi kapcsolatok sekélyesebbek, a társadalmi egyenlőtlenségek még nagyobbak. És talán vigasz, talán nem, de mélyen elgondolkodtató, hogy mindez egy olyan robot elbeszélése nyomán tudatosul bennünk, aki megtanul szeretni.

A 2017-ben „nagy érzelmi erejű regényeiért” Nobel-díjjal kitüntetett japán származású brit író, Kazuo Ishiguro olyan világsikerű regények szerzője, mint a Napok romjai, a Ne engedj el… és Az eltemetett óriás.

Témáját és gondolati ívét tekintve minden újabb műve meglepetés – van köztük a mélységes múltból a mi korunk emberéhez szóló allegória, van a közeljövőben játszódó disztópia, van, amelyik Japán második világháborús vereségének lelki hatásait elemzi, és van olyan, melynek fő motívuma a zene –, de mindegyiket összefűzi az a sajátos látásmód, melynek kapcsán eszünkbe juthat ugyan Franz Kafka, Marcel Proust vagy Vladimir Nabokov, de Ishiguro írói világa végső soron egészen eredeti: olyan különös fénytörésben láttatja a szorongó emberi lelket, mint senki más.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kazuo Ishiguro: Klara and the Sun

Knopf, 2021, New York

Copyright © Kazuo Ishiguro, 2021

All rights reserved

Fordította Falcsik Mari

A fordítást az eredetivel egybevetette
Wiesenmayer Teodóra

Borítóterv

Mátai és Végh Kreatív Műhely

Hungarian translation © Falcsik Mari, 2021, 2025

© Helikon Kiadó, 2021, 2025

ISBN 978-963-620-688-8

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Wiesenmayer Teodóra

Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-479-685-5

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kötet megjelenését a Magyar Művészeti Akadémia

MMA-21-KF500 kódszámú pályázata támogatta

Első rész

Amikor még újak voltunk, Rosa és én az üzlet közepén álltunk, a magazinos stand mellett, és kiláttunk a kirakatablak nagyobbik felén. Így nézegethettük a kinti világot: az elsiető irodai dolgozókat, a taxikat, a futókat, a turistákat, a Koldusembert és a kutyáját és az RPO épületének alsó részét. Amikor már jobban beilleszkedtünk, a Vezető megengedte, hogy egészen előremenjünk, míg már közvetlenül a kirakatemelvény mögött álltunk, és akkor azt is megláthattuk, mennyire magas az RPO épülete. És ha épp a megfelelő időben álltunk oda, akkor láthattuk a Napot, ahogy az útját járja, a háztetők között átkelve a mi oldalunkról a másik oldalra, ahol az RPO épülete áll.

Ha volt akkora szerencsém, hogy ekképp láthassam, odatartottam az arcomat, hogy tápláló erejéből magamba szívjak, amennyit csak bírok, és ha Rosa is ott volt velem, neki is mondtam, hogy tegye ugyanezt. Egy-két perc múltán vissza kellett térnünk a kijelölt helyünkre, és amikor még újak voltunk, sokat aggódtunk, hogy mivel az üzlet közepéről nem gyakran látjuk a napot, mindinkább le fogunk gyengülni. A Rex nevű RB-fiú, aki akkoriban ott állt mellettünk, azt mondta nekünk, nincs miért aggódnunk, és hogy a Nap mindig utat talál rá, hogy elérjen bennünket, bárhol legyünk is. A padlódeszkákra mutatott, és azt mondta: „Épp idevetül a Nap rajzolata. Ha aggódtok, csak érintsétek meg, és újra megerősödtök.” Épp nem voltak bent vásárlók, amikor ezt mondta, a Vezető pedig épp azzal volt elfoglalva, hogy a Piros Polcokra pakolt fel valamit, és én nem akartam az engedélykéréssel megzavarni. Úgyhogy vetettem egy pillantást Rosára, és amikor ő üres tekintettel nézett vissza rám, tettem két lépést előre, leguggoltam, és kinyújtottam a két kezemet a padlón a Nap fényrajzolata felé. De amint az ujjaim hozzáértek, elhalványult, és hiába követtem el minden tőlem telhetőt – megütögettem a helyet, ahol az imént még ott volt, és amikor ez nem vált be, a tenyeremmel dörzsöltem a padló deszkáit –, csak nem jött vissza. Amikor felegyenesedtem, a Rex nevű RB-fiú azt mondta:

– Micsoda falánkság, Klara. Ti, RB-lányok mindig annyira falánkak vagytok.

Ha új voltam is még akkor, nyomban felmerült bennem, hogy ez semmiképp nem lehetett az én hibám; a Nap rajzolata véletlenül éppen akkor tűnt el onnan, amikor én hozzáértem. De a Rex nevű RB-fiú arca komoly maradt.

– Minden tápláló erejét beszívtad magadba, Klara. Nézd, majdnem sötét lett.

És tényleg: az üzletet valóban ellepte a homály. Sőt még kint az utcán a lámpaoszlop is halványabb lett, szinte elszürkült rajta az Elszállítás-jelzőtábla is.

– Bocsánat – mondtam a Rex nevű RB-fiúnak, majd Rosához fordultam –, sajnálom, nem állt szándékomban az egészet magamnak elvenni.

– Most miattad – mondta a Rex nevű RB-fiú – le fogok gyengülni estére.

– Te most viccelsz – mondtam neki –, tudom, hogy viccelsz.

– Nem viccelek. Lehet, hogy máris beteg vagyok. És mi történt azokkal az RB-kkel az üzlet hátuljában? Valami máris nincs velük rendben. És mostantól csak még rosszabbul lesznek. Nagyon falánk voltál, Klara.

– Nem hiszek neked – mondtam, de már nem voltam annyira biztos a dolgomban. Odanéztem Rosára, de az ő arca még mindig ugyanolyan kifejezéstelen volt.

– Máris rosszul vagyok – mondta a Rex nevű RB-fiú. És kissé előrerogyott.

– De hát te magad mondtad! Hogy a Nap mindig utat talál hozzánk. Te most tréfálsz, tudom én!

Végül sikerült meggyőznöm magamat arról, hogy a Rex nevű RB-fiú csak ugrat engem. De azon a napon azt éreztem, hogy Rexben, szándékomon kívül, valami kínos érzést ébresztettem fel, valamit, amiről az üzletben a legtöbb RB még beszélni sem szeret. Azután nem sokkal később megtörtént az a dolog Rexszel, amitől gondolkodóba estem, hogy még ha tréfát űzött is velem aznap, mégis félig komolyan mondta, amit mondott.

Ragyogó fényes reggel volt, és Rex már nem volt mellettünk, mert a Vezető áthelyezte a bejárati ajtó mellé az első fülkébe. A Vezető mindig azt mondta, minden pozíciót gondosan megterveznek, és hogy akár egyik, akár másik helyen állunk, mindenütt ugyanannyi az esélye annak, hogy kiválasztanak minket. Még ha így volna is, mindannyian tudtuk, hogy az üzletbe belépő vásárló tekintete elsőként a bejárati ajtó melletti fülkére esik, és Rex természetesen nagyon örült annak, hogy most ő volt ott soron. Figyeltük az üzlet közepéről, ahogy ott áll, felemelt állal, a testén végig a Nap fényrajzolatai, és Rosa egyszer csak odahajolt és azt mondta: „Ó, hát nem csodásan mutat! Bizonyára hamarosan otthonra talál!”

A harmadik napon, amit Rex a bejárati ajtó melletti első fülkében töltött, bejött egy lány az édesanyjával. Akkoriban még nem igazán tudtam jól bemérni az életkort, de emlékszem, a lányt tizenhárom és fél évesnek becsültem, és most úgy vélem, nem is tévedtem. Az anyja tisztviselő volt, és a cipője meg a kosztümje alapján meg tudtuk állapítani, hogy magas állású hivatalnok lehet. A lány egyenesen odament Rexhez, és megállt előtte, az anyja pedig megindult felénk, ránk pillantott, majd továbbment hátra, ahol két RB ült az Üvegasztalon, a lábukat lezseren lógázva, ahogy a Vezető meghagyta nekik. Az anya egyszerre visszaszólt a lányának, de az rá sem hederített, csak bámult tovább Rex arcába. Aztán kinyújtotta a kezét, és végigfuttatta Rex karján. Rex persze nem szólt egy szót sem, csak lemosolygott a gyermekre, de nem mozdult, pontosan úgy, ahogy megszabták nekünk, hogyan viselkedjünk, ha a vásárló élénk érdeklődést tanúsít irántunk.

– Nézd! – súgta oda Rosa. – Őt fogja választani! Beleszeretett. Milyen szerencsés fickó! – Oldalba böktem Rosát, hallgasson már, hiszen könnyen meghallhatnak minket.

Most a lány szólt oda az anyjának, és azután mindjárt mindketten ott álltak a Rex nevű RB-fiú előtt, végigvizsgálgatták tetőtől talpig, a kislány oda-odanyúlt, hogy megérintse. Halk hangon tanácskoztak, aztán hallottam, amint a lány azt mondja:

– De ő maga a tökély, Mami! És gyönyörű – majd egy perc múlva hozzátette: – Na, Mami, mi lesz már!

Eddigre szép csendben a hátuk mögött termett a Vezető. Végül az anya a Vezetőhöz fordult, és megkérdezte:

– Melyik modell is ez?

– A B2-es – mondta a Vezető. – Harmadik széria. Rex tökéletes társaság a megfelelő gyermek számára. Különösen azért, mert szerintem képes serkenteni a serdülőkben a lelkiismeretes és szorgalmas hozzáállást.

– Nos, az ugyancsak ráférne erre az ifjú hölgyre itt.

– Ó, Mami, ő maga a tökély!

Aztán az anya azt mondta: – B2, harmadik széria. Azoknak van az a napenergia-elnyelési problémájuk, ugyebár?

Épp így mondta, Rex füle hallatára, még mindig mosollyal az arcán. Rex is csak mosolygott tovább, de a gyermek eltanácstalanodott, értetlenül nézett hol Rexre, hol az anyjára.

– Az igaz – mondta a Vezető –, hogy a harmadik szériával volt néhány kisebb gond az elején. De azok a jelentések erősen túloztak. Normál fényviszonyokkal rendelkező környezetben egyáltalán nem merülhet fel semmiféle probléma.

– Úgy hallottam, az abszorpciós rendellenességek további problémákhoz vezethetnek – mondta az anya –, még viselkedési zavarokhoz is.

– Asszonyom, teljes tisztelettel jegyzem meg, a hármas széria modelljei már sok gyermek életébe hoztak mérhetetlen boldogságot. Hacsak nem Alaszkában élnek, vagy egy bánya tárnájában a föld alatt, semmi aggodalomra nincs oka.

Az anya még egyszer végignézett Rexen. Végül aztán megrázta a fejét: – Sajnálom, Caroline. Értem, miért tetszik neked. De ő nem ránk vár. Majd találunk neked egyet, amelyik tényleg tökéletes.

Rex csak mosolygott tovább, még akkor is, miután a vásárlók elmentek, semmi jelét nem adva, hogy elszomorodott volna. De nekem ekkor jutott eszembe, ahogy korábban tréfálkozott velem, és ezek után már biztos voltam benne: azok a kérdések a Napról, meg hogy mennyit tudunk beszívni tápláló erejéből, már jó ideje keringhettek Rex fejében.

Mára nyilván rájöttem már, hogy ezzel Rex nem volt egyedül. De hivatalosan ebből egyáltalán nem csináltak ügyet – mindnyájan rendelkeztünk azokkal a műszaki feltételekkel, amelyek biztosították azt, hogy ne hathassanak ránk olyan tényezők, mint például az elhelyezésünk egy adott helyiségen belül. De ennek ellenére egy RB, ha csak pár órára távol van a Naptól, máris érzi magában az egyre növekvő letargiát, és elkezd szorongani amiatt, hogy netán valami baja van – egy csak rá jellemző, egyedi hibája, és ha ez a napvilágra kerül, akkor soha nem talál otthont magának.

Ez volt az egyik oka annak, hogy annyira sokra tartottuk, amikor magában a kirakatban állhattunk. Mindünknek megígérték, hogy egyszer rá is sor kerül, és mind nagyon vágytunk rá, hogy ez elkövetkezzék. Ez részben annak az érzésnek volt köszönhető, amit a Vezető úgy fogalmazott: „kivételes megtiszteltetés”, ha valaki az üzletet a kinti világ irányába képviselheti. És persze bármit mondott is a Vezető, mindegyikünk tudta, hogy a kirakatban állva sokkal nagyobb esélye van arra, hogy őt válasszák. De a legnagyobb dolog ebben is – amit szép csendben mindannyian megértettünk – a Nap volt és az ő tápláló ereje. Rosa egyszer suttogva fel is hozta ezt nekem, nem sokkal azelőtt, hogy mi következtünk.

– Klara, nem gondolod, hogy ha végre már a kirakatban leszünk, annyi jóban részesülünk, hogy többé sosem szenvedünk belőle hiányt?

Akkor én még mindig meglehetősen új voltam, úgyhogy nem tudtam, hogyan kellene erre válaszolnom, még ha nekem is sokat járt az eszemben ugyanez a kérdés.

Azután végre ránk került a sor, és Rosa meg én egy reggel beléptünk a kirakatba, gondosan ügyelve, nehogy bármit is fellökjünk a kiállított tárgyak közül, mint ahogy az az előző heti párossal előfordult. Az üzlet természetesen még nem volt nyitva, és én azt hittem, a fémredőny még teljesen le lesz eresztve. De ahogy elfoglaltuk a helyünket a Csíkos Kanapén, észrevettem, hogy keskeny rés fut végig a redőny alján – bizonyára a Vezető húzta fel kicsit, amikor ellenőrizte, hogy minden elő van-e készítve a számunkra –, és azon a résen a Nap fénye ragyogó négyszöget vetít be, amely felkúszott az emelvényre, és ott ért véget egyenes vonalban, pontosan mielőttünk. Éppen csak egy kicsit kellett kinyújtanunk a lábunkat, hogy beleérjünk a melegébe. És akkor én már tudtam, hogy bármi legyen is a válasz Rosa kérdésére, itt hamarosan valóban meg fogunk kapni jó hosszú időre minden tápláló erőt, amire csak szükségünk van és lesz. És amikor a Vezető megérintette a kapcsolót, és lassan egészen felment a fémredőny, vakító fény borított el minket.

Ezen a ponton meg kell vallanom, számomra mindig volt egy másik oka is annak, hogy a kirakatban akarjak lenni, és ennek semmi köze nem volt a Nap tápláló erejéhez, vagy ahhoz, hogy engem választanak-e a vásárlók. Én, a legtöbb RB-től eltérően – Rosától is –, mindig vágytam arra, hogy minél többet láthassak a kinti világból, és megfigyelhessem a legkisebb részletekig. Így tehát amikor a fémredőny felment, a felismerés, hogy már csak a kirakat üvege van közöttem és az utca között, hogy szabadon nézegethetem, közelről és egészében, azt a rengeteg mindent, amit addig csak mint sarkokat és éleket láthattam, annyira felizgatott, hogy egy pillanatra majdnem megfeledkeztem a Napról és a hozzánk való jóságáról.

Először láthattam azt, hogy az RPO épülete valójában különálló téglákból áll össze, és hogy nem fehér, ahogy mindig is hittem, hanem halványsárga. Most azt is láttam, hogy sokkal magasabb, mint képzeltem – huszonkét emeletnyi –, és hogy az ismétlődő ablakok mindegyike alatt a maga saját egyedi párkánya fut. Láttam, hogy a Nap éppen átlós vonalat húz az épület frontjára, amitől az egyik oldalán csaknem fehéren vakító háromszög látszott, míg a másik nagyon sötétnek tűnt, noha már tudtam, hogy az egész halványsárga színű. És nem elég, hogy láttam minden egyes ablakot, fel egészen a manzárdtetőig, de meg-megpillantottam az odabent álló, ülő vagy járkáló embereket is. Azután lent az utcán láttam a járókelőket, a különféle cipőket, papírpoharaikat és válltáskáikat, a kis kutyákat, és ha akartam, bármelyiküket követhette a tekintetem egészen a gyalogosátkelőig, és túl a második Elszállítás-jelzőtáblán is, ahol két karbantartó állt egy csatornanyílás felett, és mutogattak valamit. Pontosan beláttam a taxik belsejébe, ahogy lassítottak, hogy átengedjék a tömeget a gyalogosátkelőn – láttam egy sofőr kezét, ahogy ütögette a kormányt, és a sapkát, amit az utasa viselt.

Ahogy telt a nap, mi úgy teltünk a Nap melegével, és láttam, hogy Rosa nagyon boldog. De azt is észrevettem, hogy alig néz meg valamit, hogy a szemét kitartóan az éppen előttünk álló első Elszállítás-jelzőtáblára szögezi. Csak akkor fordította oda a fejét, ha mutattam neki valamit, de azután hamar elvesztette az érdeklődését, és visszatérő tekintetével újra csak a járdát és a táblát bámulta odakint.

Rosa csak akkor nézett tartósabban másfelé, ha egy járókelő megállt a kirakat előtt. Az ilyen esetekben mindannyian úgy viselkedtünk, ahogy a Vezető tanította nekünk: „semleges” mosolyt öltöttünk, és az utca túloldalára átnézve az RPO épületére tapasztottuk a tekintetünket, úgy nagyjából középmagasságban. Nagy volt a kísértés, hogy az odalépő járókelőt közelebbről is megnézzük, de a Vezető elmagyarázta, hogy egy ilyen pillanatban rendkívüli módon közönséges viselkedés volna, ha szemkontaktust teremtenénk vele. Csakis akkor, ha a járókelő már konkrétan nekünk adott jelet, vagy szólt hozzánk a kirakatüvegen át, csakis akkor volt szabad nekünk is válaszolnunk, de előbb semmiképp.

Az előttünk megálló emberek közül, mint kiderült, a többséget egyáltalán nem mi érdekeltük. Csupán le akarták venni az edzőcipőjüket, hogy valamit csináljanak vele, vagy csak nyomkodták az oblongjukat. Bár voltak néhányan, akik közvetlen közel jöttek a kirakatüveghez, és belestek rajta. Legtöbbjük gyermek volt, nagyjából olyan korúak, mint akikhez a leginkább illettünk, és úgy látszott, örülnek annak, hogy láthatnak minket. A gyermekek, akár egyedül, akár a hozzájuk tartozó felnőttel, rendszerint izgatottan léptek oda, és mutogattak, nevettek, fura arcokat vágtak, megkocogtatták az üveget, beintegettek.

Egyszer-egyszer – és én hamarosan szert tettem arra az ügyességre, hogy az ablak előtt állókat figyeljem, miközben látszólag az RPO épületét bámulom – megállt előttünk és bebámult ránk egy-egy olyan gyermek, akiből áradt a szomorúság, olykor a harag is, mintha csak valami rosszat követtünk volna el ellene. A következő pillanatban az ilyen gyermek könnyeden átváltva ugyan szintén nevetgélni és integetni kezdhetett, de én gyorsan megtanultam, és már a kirakatban töltött második napunk után meg is tudtam állapítani a különbséget. Már amikor a harmadik vagy negyedik alkalommal jött oda elénk egy ilyen gyermek, megpróbáltam beszélni erről Rosával, de ő csak mosolygott, és olyasmit mondott: „Klara, te túl sokat aggodalmaskodsz. Biztos vagyok benne, hogy az a gyermek tökéletesen boldog volt. Hogy is ne lett volna az egy ilyen napon? Ma az egész város annyira boldog.”

De én a harmadik kirakati napunk végén megemlítettem ezt a Vezetőnek is. Megdicsért minket, azt mondta, „gyönyörűek és méltóságteljesek” vagyunk a kirakatban. Az üzletben addigra már le voltak véve a fények, az üzlet hátuljában ácsorogtunk a falnak támaszkodva, volt, aki az érdekes magazinokban lapozgatott, készültünk aludni. Rosa az oldalamon állt, és láttam a válla tartásán, hogy már félig alszik. Úgyhogy amikor a Vezető megkérdezte, jól telt-e a napom, megragadtam az alkalmat, hogy beszéljek neki a kirakathoz odalépő szomorú gyermekekről.

– Klara, te egészen rendkívüli vagy – mondta a Vezető halkra fogva a hangját, hogy ne zavarja Rosát és a többieket. – Nagyon sok mindent veszel észre és szívsz magadba – és mintha csodálkozna ezen, megrázta a fejét, azután így szólt: – Meg kell értened, hogy mi nagyon különleges üzlet vagyunk. Rengeteg gyerek van odakint, aki boldog volna, ha téged választhatna, vagy Rosát, vagy bármelyikőtöket innen. De ez lehetetlen a számukra. Nem vagytok elérhetőek nekik. Ezért jönnek oda a kirakatüveghez, hogy arról álmodjanak, hogy ti az övék vagytok. De aztán elszomorodnak.

– Vezető, az ilyen gyermekek… Lehet-e valaha is az ilyen gyermeknek otthon Robotbarátja?

– Feltehetőleg nem. De egy olyan, mint te, biztosan nem. Tehát ha olykor egy gyerek fura módon néz rád, keserűséggel vagy szomorúsággal a szemében, ha mond valami kellemetlent a kirakatüvegen keresztül, ne gondolj semmi különöset. Csak jusson eszedbe ez. Hogy a legvalószínűbb, hogy az ilyen gyerek frusztrált.

– Az olyan gyermek, akinek nincs RB-je, bizonyára nagyon magányos lehet.

– Ja, még ez is – mondta a Vezető csendesen. – Magányos. Igen.

Lesütötte a szemét, és egészen elnémult, úgyhogy kivártam. Aztán hirtelen mosolyra fakadt, és kinyújtva felém a kezét gyengéd mozdulattal elvette tőlem a magazint, amit lapozgattam.

– Jó éjt, Klara. Legyél ugyanolyan csodálatos holnap is, mint ma voltál. És ne felejtsd el: most te meg Rosa képviseltek minket az egész utca színe előtt.

*

A kirakatban töltött negyedik napunkból már eltelt a fél délelőtt, amikor megláttam, hogy egy taxi lassít az utcán, aminek a sofőrje épp kihajol, hogy jelezze a többi taxisnak, engedjék át a sávokon az üzletünk előtti útpadkáig. Josie szeme rám tapadt, ahogy kiszállt a járdára. Sápadt volt és vékonyka, és ahogy közeledett felénk, láttam, hogy nem úgy lépked, mint a többi járókelő. Valójában nem volt lassú, de mintha minden lépése után meg akart volna győződni arról, hogy még mindig teljes biztonságban haladhat tovább, és nem fog elesni. Tizennégy és fél évesnek becsültem az életkorát.

Mihelyt annyira közel jött, hogy maga mögött hagyta az összes arra haladó járókelőt, megállt és rám mosolygott.

– Szia – mondta a kirakatüvegen át. –  Hahó, hallasz engem?

Rosa kitartóan bámult előre az RPO épülete irányába, ahogy elvárták tőle. De én most, hogy meg lettem szólítva, már egyenest ránézhettem a gyermekre, viszonozhattam a mosolyát, és bátorítóan bólinthattam neki.

– Tényleg? – mondta Josie, noha nyilván akkor még nem tudtam, hogy ez a neve. – Hisz még én is alig hallom magam! Te tényleg hallasz engem?

Ismét bólintottam, ő pedig megrázta a fejét, mint aki igazán le van nyűgözve.

– Nahát! – mondta, és hátranézett a válla felett (még ezt a mozdulatot is óvatosan tette meg) a taxi felé, amiből az imént kikászálódott. A kocsi ajtaja, ahogy hagyta, ott lengedezett kinyitva a járda felett, a két alak is még mindig ott ült a hátsó ülésen, beszélgettek, és a gyalogosátkelőn túlra mutogattak valamire. Úgy tűnt, Josie örül, hogy a hozzá tartozó felnőtteknek nem akaródzik kiszállni, és tett még egy lépést közelebb, míg a pofija már majdnem a kirakatüveghez tapadt.

– Láttalak tegnap – mondta.

Próbáltam visszaemlékezni a tegnapi napunkra, de mivel nem találtam semmiféle emléknyomot Josie-ról, csodálkozva néztem vissza rá.

– Hé, emiatt nehogy rossz érzésed legyen, vagy ilyesmi, semmi esetre se vehettél észre! Az úgy volt, hogy egy erre járó taxiban ültem, ami még ennyire se lassított. De én láttalak a kirakatodban, és ezért mondtam a Mamának, hogy ma álljunk meg itt – visszalesett a taxira, megint ugyanazzal az óvatossággal a mozdulatában. – Hú, még mindig Mrs. Jeffriesszel beszélget. Jó sokba fog kerülni ez a beszélgetés, nem igaz? Az a taxióra most is pörög.

Ekkor láttam meg, mennyire kedves az arca, amikor elneveti magát. De furcsa módon ugyanebben a pillanatban merült fel bennem először, hogy Josie is azoknak a magányos gyermekeknek az egyike lehet, akikről a Vezető és én beszélgettünk. Odapillantott Rosára – aki még mindig kötelességtudóan bámulta az RPO épületét –, és így szólt: „Igazán nagyon helyes a barátnőd.” De még ki se mondta, Josie-nak máris újra rajtam volt a tekintete. Néhány másodpercig csendben méregetett, én pedig elkezdtem aggódni, nehogy kiszálljanak a hozzá tartozó felnőttek, mielőtt mondani tudna még valamit. De azután megszólalt:

– Tudod, mit, a barátnőd tökéletes Robotbarátnője lesz majd valakinek valahol, de mikor tegnap erre gurultunk az autóval, és megláttalak téged, akkor arra gondoltam, ez ő, ő az az RB, akit mindig is kerestem! – újra elnevette magát. – Bocsánat. Lehet, hogy ez tiszteletlenül hangzik – azzal ismét odafordult a taxi felé, de a két alak a hátsó ülésen semmi jelét nem mutatta, hogy ki akarnának szállni. – Francia vagy? – kérdezte. – Olyan franciásan nézel ki.

Mosolyogva ráztam meg a fejemet.

– Volt az a két francia lány – mondta Josie –, akik eljöttek az utolsó összejövetelre. Mindkettőnek ilyen frizurája volt, csinosan rövidre vágva, mint a tied. Nagyon helyesek voltak.

Még egy percig némán figyelt engem, és én úgy véltem, a szomorúság újabb apró jelét látom rajta. De akkoriban még mindig eléggé új voltam, úgyhogy nem lehettem ebben egészen biztos. Azután felderülve mondta:

– Hé, skacok, nektek nem lesz itt dögmelegetek, hogy így kell itt ülnötök? Nem kértek egy üdítőt vagy valamit?

Megráztam a fejemet, és felemeltem a kezemet, a tenyeremmel felfelé, hogy jelezzem, mennyire szeretjük, ha a Nap tápláló ereje a testünket éri.

– Jaa, igen. Erre nem gondoltam. Szerettek a napon ülni, nem igaz?

Megint hátrafordult, ezúttal azért, hogy felnézzen az épületek tetejére. Ebben a pillanatban a Nap a házak közötti résben járt az égen, úgyhogy Josie azon nyomban összehúzta a szemét, és visszafordult hozzám.

– Nem tudom, hogy csináljátok. Mármint hogy így néztek anélkül, hogy káprázni kezdene a szemetek. Én egy másodpercig se bírom.

Homlokához emelt tenyerével beárnyékolta a szemét, és ismét elfordult, de ezúttal nem azért, hogy a Napba nézzen, hanem valahová az RPO épületének teteje felé. Öt másodperc múlva megint visszafordult hozzám.

– Úgy saccolom, ahol ti ültök, skacok, onnan nézve a Nap biztos a mögé a nagy épület mögé megy le, nem igaz? Ez biztos azt is jelenti, hogy soha nem látjátok meg, hol megy le igazából. Az az épület biztos mindig az útjában áll – gyorsan vetett egy pillantást hátra, hogy ellenőrizze, a felnőttek még mindig a taxiban ülnek-e, aztán folytatta: – Ahol mi lakunk, semmi nem áll az útjába. Föntről a szobámból pontosan odalátni, ahol a Nap lemegy. Pont arra a helyre, ahova elmegy éjszakára.

Bizonyára látszott rajtam, mennyire csodálkozom. És a szemem sarkából láttam, hogy Rosa is, egészen megfeledkezve magáról, döbbenten bámul Josie-ra.

– Bár azt nem látom, hol jön fel reggel – mondta Josie. – Annak útjába állnak a hegyek meg a fák. Valahogy úgy van, mint itt, azt hiszem. Mindig útban van valami. De az este egész más. Azon az oldalon, ahova az én szobám néz, széles és üres térség van. Ha eljönnél és velünk élnél, magad is láthatnád.

Most az egyik felnőtt, majd utána a másik is kilépett a taxiból a járdára. Josie nem látta őket, de talán valamit meghallhatott, mert gyorsabban kezdett beszélni.

– Eskü’, pont azt a helyet lehet onnan látni, ahol lemegy!

A felnőttek nők voltak, mindketten a magas állású tisztviselők drága, elegáns ruházatát viselték. Úgy ítéltem, a magasabb növésű az anya, akit Josie emlegetett, mert kitartóan figyelte Josie-t, még akkor is, amikor arcon csókolták egymást a társaságában lévő másik hölggyel. Azután a másik hölgy elment, bekeveredett a többi járókelő közé, az anya pedig egészen felénk fordult. És, csak egyetlen másodpercre, már nem Josie hátára vetette szúrós tekintetét, hanem rám, én pedig azon nyomban elnéztem másfelé, fel az RPO épületére. Josie viszont megint hozzám beszélt az üvegen át, lehalkított, de még hallható hangon.

– Most mennem kell. De nemsokára visszajövök. És még többet beszélgetünk – majd hozzátette, már majdnem suttogva, hogy kizárólag csak én hallhattam: – Ugye, nem mész el innen?

Megráztam a fejemet, és mosolyogtam.

– Akkor jó. Rendben. Hát akkor mára el kell búcsúznom. De csak mára!

Eddigre az anya már közvetlenül Josie mögött állt. Fekete hajú, karcsú nő volt, bár nem olyan karcsú, mint Josie vagy egynémely futó. Így közelebbről már többnek becsültem a korát: úgy negyvenötnek. Mint már említettem, nem voltam még annyira pontos az életkorbecslésben, de ez többé-kevésbé mégis helytálló volt, feltehetőleg. Távolabbról fiatalabbnak ítéltem, de most, hogy közelebb volt, megláttam a mély ráncokat a szája körül, a szemében pedig egyfajta ingerült kimerültséget. Azt is észrevettem, hogy amikor az anya hátulról Josie felé nyúlt, a kinyújtott kar tétovázott kissé a levegőben, majdnem vissza is húzta, mielőtt a lánya vállára tette volna.

Belemerültek a járókelők áramába, a második Elszállítás-jelzőtábla irányába haladva, Josie azokkal a vigyázó léptekkel, az anyja karja a lánya válla körül, így ballagtak együtt. Mielőtt még elhagyták volna a látóteremet, Josie egyszer csak visszanézett, és – pedig emiatt meg kellett zavarnia a lépteik ritmusát – még egyszer integetett nekem.

*

Aznap délután, már később, Rosa így szólt hozzám: – Klara, hát nem furcsa? Én azt hittem, mennyi sok RB-t fogunk látni odakint, ha egyszer a kirakatba kerülünk. Mindazokat, akik már otthonra leltek. De nincs is annyira sok. Kíváncsi lennék, hol vannak.

Ez volt az egyik nagyszerű dolog Rosát illetően. Lehet, hogy rengeteg mindent nem vett észre, és ha még oda is mutattam neki valamire, akkor sem látta meg, mi abban a különleges vagy érdekes. Mégis, időnként újra és újra voltak ilyesfajta megfigyelései, mint ez is. Amint kimondta, magam is rájöttem, hogy arra számítottam, majd milyen sok RB-t fogok látni a kirakatból, boldogan sétálgatva a hozzájuk tartozó gyermekekkel, sőt akár magukban sietve a dolguk után, és még ha magamnak nem is ismertem be, ez engem is megdöbbentett, és kissé csalódott voltam.

– Igazad van – mondtam jobbra-balra fordulva –, ebben a pillanatban sincs egyetlen RB sem e között a rengeteg járókelő között.

– Az ott nem az? Amelyik a Tűzlétrás Ház mellett megy el éppen?

Mindketten alaposan megnéztük, aztán egyszerre csóváltuk meg a fejünket.

Bár ő maga hozta fel ezt a kérdést a kinti RB-kről, jellemző volt, hogy hamarosan ez iránt is elvesztette az érdeklődését. Mire a szemembe ötlött az RPO épülete mellett álló üdítőitalos stand előtt elhaladó tizenéves fiú az RB-jével, Rosa már csak üresen bámult a nyomukba. De én továbbra is azon töprengtem, amit Rosa mondott, és ahányszor csak egy RB elhaladt előttünk, valahogyan mindenképp gondoskodtam róla, hogy tüzetesen szemügyre vehessem. És nemsokára szembeötlött egy különös dolog: mindig több RB-t lehetett látni az RPO épülete oldalán, mint a mi oldalunkon. És gyakorta megesett, hogy ha egy RB véletlenül mégis felénk közeledett, amint a hozzá tartozó gyermekkel elhagyták a második Elszállítás-jelzőtáblát, akkor a gyalogátkelőt választották, csak hogy ne kelljen az üzlet előtt elhaladniuk. És ha egy-egy RB végül mégis elsétált előttünk, mindegyikük szinte mindig nagyon furcsán viselkedett, felgyorsították a lépteiket, végig elfordítva tartották a fejüket. Akkor elcsodálkoztam: talán mi – az egész üzlet – szégyenérzetet keltünk bennük. Felmerült bennem: vajon Rosa és én, ha egyszer otthonra lelünk, szintén kellemetlenül érezzük majd magunkat, ha bármi arra emlékeztet bennünket, hogy nem mindig éltünk együtt a hozzánk tartozó gyermekkel, hanem egy boltban laktunk? De akármennyire is erőlködtem, nem tudtam elképzelni, hogy akár Rosa, akár én valaha is így érezzünk az üzlet iránt, a Vezető és a többi RB iránt.

Azután, mialatt tovább figyelgettem mindazt, ami kint zajlott, egy másik lehetséges magyarázat is felmerült bennem: hogy az RB-k nem szégyent éreznek, hanem félnek. A kinti RB fél, mert mi új modellek vagyunk, és retteg tőle, hogy a hozzá tartozó gyermek hamarosan úgy dönt, ideje már eldobni őt, és lecserélni olyan RB-re, mint mi vagyunk. Ezért oldalognak el előttünk a kinti RB-k akkora zavarban, hogy még csak véletlenül sem vetnek felénk egy pillantást sem. És ez az oka annak is, hogy annyira kevés RB-t lehetett látni a kirakatunkból. Hiszen mindannyian tudtuk, hogy a következő utca – az RPO épülete mögötti – csak úgy hemzseg tőlük. Hiszen mindannyian tudtuk, hogy minden kinti RB mindent elkövet, csak hogy más útvonalon menjen, ne azon, amelyen el kellene haladnia az üzlet előtt, mert arra vágyik a legkevésbé, hogy a hozzá tartozó gyermek meglásson minket, és odalépjen a kirakatüveghez.

Ezekből a gondolataimból egyet sem osztottam meg Rosával. Azonban ahányszor csak a szemünkbe ötlött az utcán egy RB, ügyeltem rá, hogy hangot adjak a kíváncsiságomnak, vajon boldog-e a hozzá tartozó gyermekkel és a megtalált otthonával, és ez mindig örömmel töltötte el Rosát, és izgalomba hozta. Úgy fogta fel, mint egyfajta játékot. Odamutatott, és azt mondta: „Nézd, ott ni! Látod, Klara? Az a fiú mennyire szereti az RB-jét! Ó, nézd, hogy nevetgélnek együtt!”

És, kétségtelen, éppen elég páros akadt, akik boldognak látszottak egymással. De Rosa rengeteg apró jelzést nem vett észre. Ő gyakorta kiáltott fel boldogan az elhaladó pár láttán, de én, ahogy megnéztem őket, megállapítottam például, hogy annak ellenére, hogy a lányka mosolyog az RB-jére, valójában haragszik rá, és talán már épp ott tart, hogy gonosz dolgok jussanak eszébe vele kapcsolatban. Én minduntalan ilyesmit vettem észre, de semmit sem szóltam erről, és hagytam, hogy Rosa hadd higgye csak azt, amit hisz.

Egyszer, a kirakatban töltött ötödik délelőttön láttam két taxit, lassan haladtak odaát az RPO épülete mentén, annyira közel egymáshoz, hogy egy új RB azt hihette volna, a kettő egy jármű – egyfajta dupla taxi. Majd az, amelyik elöl ment, kicsit gyorsított, így nőtt a kettejük közötti távolság, és ezen a résen át láttam meg a messzi járdán egy tizennégyéves-forma lányt, aki mintás, feliratos pólót viselt, és a gyalogátkelőhely felé sietett. Nem volt vele sem felnőtt, sem pedig RB, de nagyon magabiztosnak látszott, és egy kicsit türelmetlennek, és mivel ugyanolyan gyorsan ment, mint a taxik, a közöttük támadt résen át egy ideig követni tudtam a tekintetemmel. Azután az a rés mind szélesebb lett, és akkor megláttam, hogy mégiscsak az RB-jével van – egy RB-fiúval –, aki három lépéssel mögötte haladt. És azt is látni lehetett, még abban a röpke pillanatban is, hogy nem véletlenül maradt le, a lány döntése volt, hogy mindig így fognak járkálni: ő elöl, a fiú pedig néhány lépéssel mögötte. Az RB-fiú elfogadta ezt, még akkor is, ha a többi járókelő láthatja, és megállapíthatja, hogy a lány nem szereti őt. És láttam az RB-fiú járásán, mennyire megviselt, és eltöprengtem, vajon milyen lehet az, otthonra találni, és mégis tudni, hogy a hozzád tartozó gyermek nem akar téged. Míg ezt a párost nem láttam, sohasem ötlött eszembe, hogy egy RB olyan gyermek mellé is kerülhet, aki megveti, aki nem akarja, hogy ott legyen, és mégis folytatni kell vele tovább. Azután az elöl haladó taxi lassított a gyalogosátkelőhely miatt, így a mögötte lévő utolérte, és tovább már nem láthattam őket. Figyeltem még, hogy észrevegyem, ha felbukkannának a gyalogosátkelőn, de nem voltak az úton átvonuló tömegben, a másik oldalt pedig már nem láttam a többi taxi miatt.

*

Azokban a napokban nem akartam, hogy bárki más legyen mellettem a kirakatban, csakis Rosa, de az ott töltött időnk alatt lassan megmutatkoztak a kettőnk viselkedése közötti különbségek. Nem igazán csak arról van szó, hogy én Rosánál sokkal jobban vágytam arra, hogy mind többet tudjak meg a kinti világról: a maga sajátos módján ő is érdeklődött, és jó megfigyelő is volt, és arra, hogy a lehető legnagyobb kedvességgel és segítőkészséggel lássa el az RB feladatait, éppen olyan izgatottan készült, mint én. De én minél többet láttam, annál többet szerettem volna tanulni, és Rosával ellentétben előbb összezavart, majd egyre jobban lenyűgözött az a sok titokzatos érzelem, amit a járókelők önkéntelenül feltártak előttünk. Ráébredtem, hogy ha nem értek meg legalább néhányat ezekből a titokzatos dolgokból, akkor, ha majd eljön az ideje, sohasem leszek képes a hozzám tartozó gyermek segítségére lenni annyira, amennyire szeretném. Tehát elkezdtem keresni odakint – a járdán, az elsuhanó taxikban, a gyalogátkelőnél várakozó tömegben – a viselkedésnek azokat a válfajait, amelyeket meg kellett ismernem.

Eleinte azt szerettem volna, hogy ebben Rosa is velem tartson, de hamar rájöttem, hogy ez értelmetlen törekvés. Egyszer, a kirakatbeli tartózkodásunk harmadik napján, amikor a Nap már lement az RPO épülete mögé, két taxi állt meg a mi oldalunkon, a sofőrök kiugrottak és verekedni kezdtek egymással. Nem ez volt az első alkalom, hogy verekedés szemtanúi lettünk: amikor még meglehetősen újak voltunk, egyszer mind odagyűltünk a kirakatüveghez, hogy a lehető legjobban láthassuk, ahogy három rendőr hadakozik a Koldusemberrel és a kutyájával, éppen a mi üres bejáratunk előtt. De az nem volt ádáz küzdelem, és a Vezető később el is magyarázta, hogy a rendőrök csupán aggódtak a Koldusemberért, mert részegre itta magát, és csak segíteni szerettek volna neki. A két taxisofőr azonban nem olyan volt, mint a rendőrök. Úgy harcoltak, mintha a legfontosabb dolguk az volna, hogy kárt tegyenek egymásban, de akkorát, amekkorát csak tudnak. Az arcuk borzalmas fintorokba rándult, úgyhogy egy újonc RB talán még azt sem tudta volna megállapítani, hogy emberi lények-e egyáltalán, és mialatt egymást püfölték, kegyetlen szavakat kiáltoztak. A járókelők először annyira megrökönyödtek, hogy hátrébb léptek, de azután néhány irodista és egy futó megállt, és szétválasztotta őket, megakadályozva, hogy tovább verekedjenek. És bár az egyiknek véres volt az arca, mindketten visszaültek a taxijukba, és azzal ismét visszatért minden az addigi kerékvágásba. Még azt is megfigyeltem, hogy egy perccel később a két taxi – ugyanaz a kettő, amelyeknek a sofőrjei az imént még verekedtek egymással – ugyanabban a forgalmi sávban várja türelmesen, egymás mögött állva, hogy a lámpa zöldre váltson.

Ám amikor próbáltam volna Rosával beszélgetni arról, amit láttunk, ő zavartan nézett rám, és azt mondta: – Verekedés? Én nem láttam, Klara.

– Rosa, az nem lehet, hogy nem vetted észre! Éppen az imént történt, itt, a szemünk előtt. Az a két sofőr.

– Ó, a taxis emberekre gondolsz? Nem értettem rögtön, hogy rájuk célzol, Klara. Hát persze, hogy láttam őket, már hogy ne láttam volna. De nem hiszem, hogy verekedtek volna.

– De Rosa, nyilvánvalóan verekedtek!

– Ó, dehogy, csak úgy tettek! Csak játszottak.

– Rosa, azok verekedtek.

– Ne légy ostoba, Klara! Te mindig olyan furcsákat gondolsz. Csak játszottak. És nagyon jól érezték magukat, akárcsak a járókelők.

Végül azt mondtam: „Lehet, hogy igazad van, Rosa” – és nem hinném, hogy ő egyetlen gondolattal többet is áldozott volna erre az incidensre.

De én képtelen voltam ilyen könnyen elfelejteni a taxisofőröket. Kiválasztottam egy-egy embert, és elkezdtem követni a tekintetemmel, ahogy elvonul a járdán, azon töprengve, vajon ő is haragra gerjedhet-e hirtelen, ahogy azok ketten. Vagy megpróbáltam elképzelni, hogyan festene egy-egy járókelő haragtól eltorzult arccal. Sőt mi több – és Rosa ezt soha nem értette volna meg –, a saját fejemben is megpróbáltam azt a haragot érezni, ami azokat a sofőröket elöntötte. Megpróbáltam elképzelni, amint én és Rosa annyira dühösek leszünk egymásra, hogy végül éppen úgy verekedni kezdünk, és igyekszünk kárt tenni egymás testében. Nevetségesnek tűnt az elképzelés, de miután láttam azokat a taxisofőröket, megpróbáltam a saját agyamban rálelni az effajta érzés gyökerére. Mindazonáltal a kísérletem hasztalan maradt, és mindig úgy végződött, hogy elnevettem magamat a saját gondolataimon.

Voltak viszont más dolgok, amelyeket a kirakatból láttunk – másfajta érzelmek, amelyeket elsőre szintén nem értettem –, amiknek végül megleltem magamban is valamiféle változatát, még ha feltehetőleg nem is voltak többek, csak olyanok, akár az árnyékok, amelyeket a plafon lámpái vetnek a padlóra, miután a fémredőnyt leengedték. Ott volt például az az eset a Kávéscsésze-hölggyel.

Két nappal azután történt, hogy először találkoztam Josie-val. Egész délelőtt csak ömlött az eső, és a járókelők hunyorogva siettek az utcán, kezükben esernyő, a kalapjukról csöpögött a víz. Az RPO épülete mit sem változott a zuhogó esőtől, bár sok ablakában felgyulladt a villany, mintha máris este volna. A mellette levő Tűzlétrás Házon hatalmas nedvességfolt jelent meg, végig a homlokzata bal oldalán, mintha valami üdítőital szivárgott volna lefelé a tetőzete sarkából. De azután hirtelen kirobbant a Nap a felhők mögül, leragyogott az elázott utcára és a taxik vizes tetejére, és ahogy az emberek ezt észrevették, rengeteg járókelő jelent meg, és én az ezt követő tülekedő tumultusban szúrtam ki azt a kis esőkabátos férfialakot. A túloldalon állt, ahol az RPO épülete, és úgy hetvenegy évesnek becsültem az életkorát. Integetett és kiabált, annyira közel lépve a járdaszegélyhez, hogy már attól féltem, a végén lelép az arra suhanó taxik elé. A Vezető véletlenül éppen velünk volt a kirakatban – a kanapénk előtti feliratot igazgatta –, és ugyanabban a pillanatban vette észre a hadonászó embert, mint én. Barna esőkabátot viselt, amelynek az egyik oldalán lelógott az öve, csaknem a bokájáig, de ő, úgy látszott, nem vette észre, csak integetett és kiabált kitartóan, át a mi oldalunkra. A mi üzletünk előtt éppen kisebb tömeg verődött össze a járókelőkből, nem minket néztek, csak egy pillanatra úgy telezsúfolódott a járda emberekkel, hogy senki nem tudott mozdulni. Azután valami változás állt be, a tömeg ritkább lett, és én megláttam az apró asszonyt, előttünk állt, nekünk háttal, és az integető embert leste a négy sávban robogó taxik sorain át. Nem láttam az arcát, de az alakjából és a tartásából úgy hatvanhét évesnek becsültem. Magamban elneveztem Kávéscsésze-hölgynek, mivel hátulról aprónak és szélesnek láttam a vastag gyapjúkabátjában, és a válla is úgy kerekedett, mint a szájukkal lefelé fordítva várakozó kerámia kávéscsészék a Piros Polcokon. Noha a férfi egy percre sem hagyta abba az integetést és a kiabálást, és az asszony nyilvánvalóan látta is őt, nem intett és nem kiáltott vissza neki. Teljesen mozdulatlan maradt, még akkor is, amikor egy futópáros közeledett hozzá, akik azután két oldalról megkerülték, és onnantól újra egymás mellett futottak, csak úgy fröcskölte szét az edzőcipőjük a tócsákat a járdán.

Azután az asszony végül megmozdult. Elindult az átkelőhely felé – ahogy a férfi mutatta neki –, előbb lassú léptekkel, majd sietősen. Ott ismét meg kellett állnia, hogy megvárja, mint mindenki más, hogy a közlekedési lámpa zöldre váltson, és ekkor a férfi abbahagyta az integetést, de annyira nyugtalanul figyelte az asszonyt, hogy újra arra gondoltam, mindjárt lelép a taxik elé. De azután megnyugodott, és elballagott a maga oldalán az átkelőhely végéhez, hogy ott várja be az asszonyt. És ahogy a taxik megálltak, és a Kávéscsésze-hölgy elindult át az úton a többiekkel, láttam, hogy a férfi a keze fejével dörgöli a szemét, ahogy, mint már többször láttam, a gyermekek szokták az üzletben, ha valami elszomorítja őket. És a Kávéscsésze-hölgy átért az RPO épületének oldalára, ahol ő meg a férfi összeölelkeztek, olyan szorosan, hogy végül már mintha egyetlen nagydarab ember lettek volna, és ennek láttán a Nap csak úgy ontotta rájuk tápláló erejét. Még mindig nem láttam a Kávéscsésze-hölgy arcát, de a férfi szorosan összezárta a szemét, és én nem tudtam eldönteni, hogy most nagyon boldog, vagy nagyon szomorú.

– Azok az emberek, úgy látszik, nagyon örülnek, hogy láthatják egymást – mondta a Vezető, és én akkor vettem észre, hogy ő is ugyanolyan behatóan figyeli őket, mint én.

– Igen, nagyon boldognak látszanak – mondtam. – De milyen furcsa, hogy ugyanakkor nagyon szomorúnak is látszanak.

– Ó, Klara – mondta a Vezető csendesen –, a te szemed előtt soha nem marad semmi észrevétlen, ugye?

Azután a Vezető hosszasan hallgatott, csak szorongatta a kezében azt a feliratot, és bámult át az utca túloldalára, még akkor is, amikor már eltűnt az a pár a szemünk elől. Végül így szólt:

– Talán hosszú ideje nem látták egymást. Nagyon, nagyon hosszú ideje. Talán utoljára akkor ölelték meg így egymást, mikor még fiatalok voltak.

– Úgy érti, Vezető, hogy közben elveszítették egymást?

Ismét hallgatott egy percnyit. – Igen – mondta végül. – Ez történhetett. Elvesztették egymást. És talán csak most, csak véletlenül találtak újra egymásra.

A Vezető hangja nem olyan volt, mint amilyen lenni szokott, és bár a tekintetével az utcát fürkészte, azt gondoltam, igazából nem néz ott semmit. Még azon is elkezdtem töprengeni, vajon a járókelők mit fognak gondolni, ha látják, hogy a Vezető ilyen sokáig ott tartózkodik velünk a kirakatban.

Azután elfordult az üvegtől, és kiment a kirakatból, és ahogy lépett volna el mellettünk, megfogta a vállamat.

– Van úgy – mondta –, a ritka kivételes pillanatokban, mint az ilyenek, hogy az ember boldogságát fájdalom járja át. Örülök, hogy mindent ennyire alaposan megfigyelsz, Klara.

Miután a Vezető elment, Rosa megszólalt: – Milyen furcsa! Vajon hogy érthette ezt?

– Ne is törődj vele, Rosa – mondtam neki. – Csak a kinti világról beszélt.

Rosa azután elkezdett valami másról beszélni, de én továbbra is rajtuk töprengtem, a Kávéscsésze-hölgyön és az Esőkabátos Férfin, és azon, amit a Vezető mondott. És megpróbáltam elképzelni, mit éreznék, ha Rosa és én, nagyon sok idő múlva, sokkal azután, hogy két különböző helyen otthonunkra leltünk, véletlenül újra találkoznánk az utcán. Azt érezném akkor, miképp a Vezető megfogalmazta, hogy a boldogságomat fájdalom járja át?

*

A második kirakati hetünk elején egy reggel éppen Rosának meséltem valamiről, amit az RPO épületének oldalán láttam, de azután hirtelen abbahagytam, mert észrevettem, hogy Josie áll a járdán az üzlet előtt. Mellette pedig az édesanyja. Ezúttal nem volt mögöttük taxi, noha feltehető, hogy éppen akkor szálltak ki belőle, és az továbbhajtott anélkül, hogy az egészből bármit is észrevettem volna, mert egy csapatnyi turista zsúfolódott össze előttünk, a kirakatunk és a között a pont között, ahol ők álltak. De most a járókelők lassan újra megindultak, és Josie felragyogó arccal nézett rám. Az arckifejezésén – ismét csak így láttam – szinte túlcsordult a kedvesség, ahogy elmosolyodott. De nem léphetett mindjárt oda a kirakatüveghez, mert az édesanyja lehajolva beszélt hozzá, a vállán tartva a kezét. Az anya kabátot viselt – egy sötét színű, vékony anyagú, előkelő darabot –, amely a szélben lebegett a teste körül, amitől az első pillanatban azokra a fekete madarakra emlékeztetett, amelyek a legvadabb szélben is ott tanyáznak a magas közlekedési lámpákon. Míg beszélgettek, mind Josie, mind az anya kitartóan nézett egyenesen rám, és én láttam, Josie már türelmetlenül várja, hogy odajöhessen hozzám, de az anya még mindig nem engedi el, csak beszél hozzá tovább. Tudtam, hogy nekem pedig az RPO épületére kellene kitartóan néznem, pontosan úgy, ahogy Rosa teszi, de képtelen voltam megállni, hogy lopva oda-oda ne pillantsak rájuk, annyira aggódtam, nehogy újra eltűnjenek a tömegben.

Végül az anya felegyenesedett, és bár a tekintetét továbbra is rajtam tartotta, ide-oda billentve a fejét, ahányszor csak egy járókelő eltakart előle, a kezét már levette Josie-ról, aki a maga vigyázó lépteivel elindult felém. Biztató jelnek véltem, hogy az anya engedi egyedül odajönni Josie-t, noha a tekintetéből, amely egy pillanatra sem lágyult el és meg sem rebbent, valamint magából a pózból, ahogy ott állt, a melle alatt keresztbefont karral, ujjaival a kabátja szövetébe kapaszkodva, rá kellett ébrednem, milyen sok jelzés létezik, aminek a jelentését még nem értem. Ekkorra Josie már előttem állt a kirakatüveg másik oldalán.

– Hahó! Hogy s mint?

Elmosolyodtam, bólintottam egyet, és feltartott hüvelykujjal a levegőbe böktem – azzal a kézmozdulattal, amelyet olyan sokszor megfigyelhettem az érdekes magazinokban.

– Bocs, nem tudtam előbb jönni – mondta Josie. – Azt hiszem, már több, mint… mióta is?

Felmutattam három ujjamat, és hozzáadtam egy felet a másik kezemről is.

– Jó régóta – mondta ő. – Sajnálom. Hiányoltál?

Bólintottam, szomorú képet vágva, bár ügyeltem rá, hogy azt is kimutassam, hogy azért nem gondolom annyira komolyan, és hogy nem okozott csalódást.

– Te is hiányoztál nekem. Tényleg azt hittem, hogy hamarabb vissza tudok jönni. Biztos azt hitted, most aztán örökre felszívódtam. Tényleg sajnálom – majd elhalványodott a mosolya, ahogy hozzátette: – Képzelem, biztos járt itt egy rakás más gyerek, hogy megnézzen magának.

Megráztam a fejemet, de Josie-n nem látszott, hogy meggyőztem volna. Visszapillantott az anya felé, nem azért, hogy az megerősítse, sokkal inkább azért, hogy ellenőrizze, nem jött-e közben közelebb. Majd a hangját halkabbra fogva azt mondta:

– Elég furának látszik, tudom, ahogy a Mama bámul. Ez azért van, mert megmondtam neki, hogy te vagy az, akit akarok. Azt mondtam, csakis te lehetsz az, hát most felmér magának. Bocsánat – ekkor, úgy véltem, azt a bizonyos szomorúságot látom átvillanni rajta, amit már korábban is. – Ugye, eljössz? Ha a Mama igent mond rá satöbbi?

Bátorítóan bólintottam neki. De a bizonytalanság ott maradt az arcán.

– Mert nem szeretném, hogy akaratod ellenére gyere. Úgy nem volna frankó. Én tényleg azt akarom, hogy elgyere hozzánk, de ha te azt mondod, Josie, nem akarok, akkor én azt mondanám a Mamának, oké, nem, mégse lehet a miénk, ki van zárva. De ugye te jönni akarsz?

Ismét bólintottam, és ez végül mintha valóban meggyőzte volna Josie-t.

– Jaj, de jó! – a mosoly visszatért az arcára. – Imádni fogsz velünk lakni, erről biztosíthatlak! – visszanézett, immár diadalmasan, és hátraszólt: – Mama? Látod? Azt mondja, jönni akar!

Az anya aprót bólintott, de más módon nem reagált. Még mindig engem mustrált, ujjaival a kabát anyagát szorongatva. Ahogy Josie visszafordult hozzám, ismét felhőssé lett az arca.

– Figyi – kezdte, de aztán néhány másodpercre csendben maradt. Majd így szólt: – Nagyszerű, hogy jönni akarsz. De azt szeretném, ha a dolgok az első perctől tiszták volnának köztünk, úgyhogy ezt el kell mondanom. Ne félj, a Mama nem hallja. Nézd, én azt hiszem, a házunk tetszeni fog neked. Azt hiszem, tetszeni fog a szobám is, ahol leszel, mert te is ott leszel, és nem valami szekrényben vagy ilyesmi. És együtt fogjuk végigcsinálni azt a rakás állati jó dolgot, míg felnövök. Az egyetlen gond az, hogy néha, szóval… – gyorsan hátrapislantott megint, aztán a hangját még halkabbra fogva azt mondta: – Lehet, hogy azért, mert vannak olyan napok, amikor nem vagyok annyira jól. Nem tudom. De olyankor előfordulhat, hogy történik valami… Nem tudom biztosan, mi az. Még azt se tudom, hogy valami rossz-e az. De néha van úgy, hogy a dolgok, szóval, hogy különössé válnak. Ne érts félre, te a legtöbbször semmit se érzel majd ebből. Csak őszinte akartam lenni veled. Hisz tudod, milyen ócska érzés, ha az emberek azt mondják, milyen tökéletes lesz minden, és közben nem egyenesek veled. Ezért mondtam el ezt neked inkább most. Légyszi, mondd meg, így is akarsz-e jönni. Imádni fogod a szobám, tudom, ez így lesz. És onnan látni fogod, hol megy le a Nap, ahogy a múltkor meséltem. Ugye, még mindig jönni akarsz?

Bólintottam neki a kirakatüvegen át, amennyire komolyan csak tudtam. Azt is el akartam neki mondani, hogy ha bármi nehéz, ha bármi félelmes van a házukban, amivel szembesülni kell, akkor azzal együtt fogunk szembenézni. De nem tudtam, hogyan közvetíthetek ennyire összetett üzenetet szavak nélkül, a kirakatüvegen át, így hát összekulcsolva felemeltem a két kezem, kicsit megrázva, azzal a mozdulattal, ahogy egy taxisofőrtől láttam, aki így adott jelet a mozgó autójából valakinek, aki a járdáról integetett neki, pedig ehhez mindkét kezét fel kellett emelnie a kocsija kormányáról. Akármit vett is ki ebből Josie, az szemmel láthatólag boldoggá tette.

– Köszönöm – mondta. – Félre ne érts. Lehet, hogy semmi rossz. Lehet, hogy csak én képzelődök…

Ebben a pillanatban az anya odaszólt neki, és közeledni kezdett felénk, de turisták állták útját, így Josie-nak maradt ideje még gyorsan annyit mondani: – Tényleg nagyon hamar visszajövök. Ígérem. Már holnap, ha tudok. De most búcsúznom kell: viszlát!

*

Josie azonban nem jött vissza, sem másnap, sem az azt követő napon. Azután, a második hetünk közepén már véget is ért a szereplésünk a kirakat ablakában.

Míg tartott, a Vezető mindig melegen és biztatóan viselkedett velünk. Minden áldott reggel, ahogy a Csíkos Kanapén készülődtünk és vártuk, hogy felmenjen a fémredőny, olyasmiket mondott nekünk, mint hogy: „Tegnap mindketten csodálatosak voltatok. Lássuk, ma is ugyanolyan jól megy-e.” És minden áldott nap végén azt mondta nekünk, mosolyogva: „Nagyszerűen csináltátok. Annyira büszke vagyok rátok.” Így aztán soha nem tűnt úgy, hogy bármit is hibáztunk volna, és amikor az utolsó napon a fémredőny leereszkedett, azt vártam, hogy a Vezető majd ismét megdicsér minket. Ezért amikor a redőny lelakatolása után egyszerűen csak kisétált, nagyon meglepődtem, hogy meg sem várt minket. Rosa zavart pillantást vetett rám, és még egy percig ott maradtunk a Csíkos Kanapén. De most, hogy a redőny le volt engedve, mi már csaknem sötétben ücsörögtünk ott, így hát egy idő múltán felkeltünk, és lejöttünk a kirakati emelvényről.

Azután az üzlettér felé fordultunk, és én elláttam egészen a hátsó Üvegasztalig, azonban a tér most tíz képkockára osztódott előttem, és így nem láttam egészében magam előtt az egységes képet. A bejárat melletti első fülke tőlem jobbra került, a legtávolabbi képkockába, amire számítani is lehetett, mindazonáltal a magazinok asztalát, amely az első fülkéhez esett a legközelebb, most több külön képkockába szétosztódva lehetett látni, úgy, hogy még a tőlem balra lévő kockába is jutott egy rész belőle. Mostanra a fények már elhomályosultak, és a szemembe ötlött a többi RB, akik szintén több különböző képkocka hátterében sorakoztak az üzlet közepén, a falat támasztva, alvásra készülődve. De a figyelmemet leginkább a három középső képkocka hívta fel magára, amelyekben abban a pillanatban a Vezető volt látható, különböző szemszögekből, ahogy éppen felénk fordul. Az egyik dobozban csak a derekától a nyaka tetejéig lehetett látni, míg a mellette lévő dobozt szinte teljesen kitöltötte a szeme. A hozzánk közelebb eső szem sokkal nagyobb volt, mint a másik, de mindkettőből kedvesség és szomorúság sugárzott. És mégis, amit a harmadik dobozban láttam: az állának egy darabját és a szája nagy részét, azok dühöt és frusztrációt fejeztek ki. Azután teljesen megfordult, és már indult is felénk, és ekkor az üzlet ismét összeállt egyetlen képpé.

– Mindkettőtöknek köszönöm – mondta, és a kezét kinyújtva gyengéden megérintett egymás után mindkettőnket. – Nagyon köszönöm.

Én ennek ellenére úgy éreztem, hogy valami megváltozott – hogy valamiképpen csalódást okoztunk neki.

*

Ezek után vágtunk bele második turnusunkba az üzlet közepén. Rosával még mindig gyakorta együtt voltunk, de a Vezető most körben cserélgette a helyünket, így olykor a Rex nevű RB-fiú mellett, máskor a Kiku nevű RB-lány mellett tölthettem egy-egy napomat. A legtöbb napon azonban még mindig kiláthattam a kirakatablak egy szeletjén, és így folytathattam a tanulást, a kinti világ tanulmányozását. Például amikor megjelent a Bevonógép, akkor éppen a magazinok asztala mellett álltam, pontosan a középső fülke előtt, ahonnan csaknem ugyanolyan jó volt kilátás, mintha még mindig a kirakatablakban tartózkodtam volna.

Már napok óta nyilvánvaló volt, hogy ez a Bevonógép valami nagyon szokatlan dolgot fog művelni. Először karbantartók érkeztek, akik előkészítették a terepet: fából készült korlátokkal elkülönített területet jelöltek ki az utcán. Ez a taxisofőröknek cseppet sem tetszett, emiatt azután rengeteget hangoskodtak az autódudáikkal. Ezek után kezdtek el fúrni a karbantartók: feltörték a talajt, jó darabot még a járda aszfaltjából is, ami pedig megfélemlítette a kirakatban ülő RB-ket. Egyszer, amikor már tényleg szörnyűséges lett a zaj, Rosa a fülére tapasztotta a kezét, és le nem vette volna onnan, még akkor sem, amikor vásárlók tartózkodtak az üzletben. A Vezető pedig bocsánatot kért minden vásárlótól, aki csak bejött, annak ellenére, hogy a zajról egyáltalán nem mi tehettünk. Egy alkalommal az egyik vásárló a Szennyezésről kezdett beszélni, az utcára kifelé mutogatva a karbantartókra, mondván, ez a Szennyezés mennyire veszélyes mindenki számára. Így amikor a Bevonógép megérkezett, azt gondoltam, ez feltehetően olyan gép lehet, amely a Szennyezés ellen küzd, de a Rex nevű RB-fiú megmondta, hogy nem, hanem éppen olyasmi, ami kifejezetten arra készült, hogy még többet okozzon belőle. Mondtam, hogy nem hiszek neki, amire azt felelte: