Christina Ezrahi

Sztálin
balerinája

Igaz történet a bátorságról
és a túlélésről

részlet

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Christina Ezrahi: Dancing for Stalin: A Dancer’s Story of Courage and Survival in Soviet Russia
Copyright © Elliott and Thompson Limited, 2021
Copyright © Christina Ezrahi, 2021

Hungarian translation © Holka László, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 283 7

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztette: Helfrich Judit
Borítóterv: Földi Andrea
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Arielnek, Linának és Yarivnak

– Mit érez, amikor a kivégzője előtt szerepel?

– Gyakorlatilag az egész ország Sztálinnak táncolt, neki szerepelt.

Lazar Seresevszkij költő, fordító,
egykori fogoly és előadó a Gulagban

(Beszkudnyikovi javító-nevelő tábor)1

Bevezető

Véletlenül bukkantam rá Nyina Anyiszimova történetére a sztálini időkből: igazi rémhistória. Egy őszi délelőtt a szentpétervári levéltár olvasótermének óriási asztalánál feszengve szemléltem egy dokumentumokkal teli mappát. Tulajdonképpen sohasem lett volna szabad a kezembe kerülnie. Odakint a Nyevszkij sugárúton kabátba, kalapba öltözött emberek siettek a dolgukra, zsúfolt trolibuszokra szálltak fel, s az Admiralitás aranyozott, tűhegyes tornya nyújtózkodott a tiszta égbolt felé. A közeli balettiskola növendékei elegánsan lépkedtek a világhírű Vaganova Akadémia veretes fakapuja felé.

Miközben egy Sztálin idején élt balerina magánjellegű iratait néztem át, kikértem a levéltár raktárából egy mappát, mert a címe felkeltette az érdeklődésemet – baljós utalást tartalmazott szovjet művészek és külföldiek kapcsolatára a rettenetes 1938-as esztendőben. A könyvtáros figyelmét elkerülte a címlapján lévő egyértelmű utasítás, miszerint azt a dossziét külön engedély nélkül tilos kutatóknak kiadni, így ott hevert előttem egy iskolásfüzet kitépett lapjaiból álló, vékonyka mappa. Minden egyes oldalán feljelentések sorakoztak takaros cirill kézírással.

Joszif Sztálin és pribékjei 1937 júliusától 1938 novemberéig a modern államok történetének leggyilkosabb kampányát folytatták a saját országuk polgárai ellen, ez a kampány ma a „nagy terror” néven ismert. A diktatúra propagandagépezete nap mint nap közölte, hogy kémek, szabotőrök, a nép ellenségei lapulnak meg minden látható és láthatatlan helyen. A hétköznapi oroszok döbbenten hallgatták a leleplezéseket, miszerint az ellenség a kormány és a hadsereg legmagasabb szintjeire is beférkőzött. A legkülönfélébb foglalkozású állampolgárok letartóztatásai és eltűnései az egész szovjet birodalmat a félelem és a gyanakvás bugyraiba taszították.

Az előttem fekvő feljegyzéseket 1938-ban írta egy fiatal balerina. Vádaskodásai vagy három tucat táncművészt, színészt és karmestert érintettek, közöttük volt a szovjet kulturális élet néhány kiemelkedő képviselője is. A beszámolók szerint az összes művész rendszeres kapcsolatokat ápolt olyan ellenséges országok polgáraival, mint Németország és Japán, vagyis az írójuk olyasmit állított ezekről a személyekről, amiért 1938-ban Leningrádban embereket tartóztathattak le, és sújthattak kémkedésért halálos ítélettel. Nem volt világos, hogy a balerina kényszer hatására vagy önként írta-e le a szavait; mindenesetre a dossziéban a legterjedelmesebb beszámolók a saját tevékenységéről szóltak, másokat azért kevert bele, hogy megkísérelje igazolni magát, s egyben felsorolta az ajándékokat, amelyeket ő és társai kaptak több évvel korábban a külföldiektől. Ártatlanságát bizonyítandó, hangsúlyozta, hogy azóta megszakított minden kapcsolatot velük.

Az ilyen jellegű vádaskodások általánosak voltak a „nagy terror” idején, a szovjet élet szomorú velejáróiként: 1938-ra az NKVD, a Belügyi Népbiztosság, azaz a szovjet titkosrendőrség informátorok szövevényes hálózatát építette ki, amely gyakorlatilag az összes társbérleti lakásra kiterjedt, s valamennyi szovjet intézményt érintette. Félelemből, rosszindulatból vagy lojalitásból a besúgók terhelő adalékok végeláthatatlan folyamával látták el a biztonsági szolgálatokat. Az NKVD a kihallgatások során az embereket rendszeresen rákényszerítette arra, hogy másokra nézve terhelő vallomásokat tegyenek. Így hát nem meglepő, hogy a „nagy terror” tetőpontján egy vezető balerina vádaskodásokkal teli feljegyzéseket írt. Viszont az, hogy a jelentései nem semmisültek meg, hanem fennmaradtak a magániratai között, túlélve Leningrád ostromát, a második világháború végét, a Szovjetunió összeomlását, és hogy hetvenöt esztendővel később az én mit sem sejtő kezem közé kerültek, teljesen rendkívüli volt.

A dossziéban volt egy olyan dokumentum, amelytől a hideg futkosott a hátamon. Két, egymáshoz kapcsolt lapon, szép kézírással egy harmincnégy névből álló lista, amelyen szerepelt a felsoroltak életkora és szakmai beosztása is. A jegyzék többnyire táncosokat tartalmazott, beleértve a Kirov Balett teljes élmezőnyét, valamint akadt itt néhány színész és két híres karmester is. A harmincnégy művész mindegyike kétségtelenül vendégeskedett a leningrádi német konzulátus alkalmazottjának, dr. Jevgenyij Salomé jogi tanácsadónak az otthonában.

Ahogy a tekintetem végigsiklott a lapon, úgy éreztem, a látottak visszarepítenek Oroszország történelmének arra a pontjára, amikor az egyéni sorsok olyanok voltak, mint a pettyek egy dobókockán, amelyet az NKVD perget az élet-halál játékban. A listának már a puszta léte is tönkretehette volna vezető balett-táncosok és karmesterek nemzedékét, akár el is térítve a szovjet kultúra egész menetét. Ám míg a többi feljegyzésen nem látszott külső beavatkozásnak semmilyen nyilvánvaló jele, ezen idegen kéz által odafirkált megjegyzések virítottak – tizenegy nevet pedánsan kipipáltak, hat másikat áthúztak, és odaírtak még egyet, nem a balerina kézírásával. Tisztában voltam vele, hogy azok közül a művészek közül, akiknek a nevét kipipálták, sokan hosszú és sikeres életet éltek le, viszont az áthúzott nevek között nem akadtam ismerősre, kivéve egyvalakit: Nyina Anyiszimovát, a Kirov Balett legendás táncosát.

Az áthúzott nevek képe valósággal beleégett a memóriámba. Kezdetét vette a kutatómunka, amellyel igyekeztem kideríteni, mi történt a Kirov Balett táncosaival az 1937–1938-as „nagy terror” idején. Ahogy egyre mélyebbre ástam a szentpétervári és a berlini levéltárakban, valami szürreális kezdett kibontakozni: képzelt és valódi német kémekről szólt, ártatlan táncosokról és más művészekről, akiket kivégeztek, testüket tömegsírokba hányták, emléküket törölték. Elhatároztam, hogy az erőfeszítéseimet a lista legismertebb nevének, Nyina Anyiszimovának a rejtélyes sorsára összpontosítom, akinek az életrajza mit sem veszített fényéből, habár nevét az idegen kéz áthúzta.2

Vajon megadatik-e nekem, hogy megfejtsem Anyiszimova életének titkos oldalát?

1. A letartóztatás

Nyina Anyiszimova felvette a karaktertánchoz a lapos talpú cipőt, és felegyenesedett. Körbefordult a leningrádi Kirov Színház öltözőjében, oldalt állt a tükör előtt, hogy ellenőrizze a jelmezét és a sminkjét. Arra készült, hogy Thérèse baszk asszonyt alakítsa Vaszilij Vajnonen Párizs lángjai című balettjében, abban a műben, amelynek a célja a francia forradalom dicsőítése volt. A hat évvel korábban keletkezett alkotás az oroszországi októberi forradalom tizenötödik évfordulója alkalmából született meg, és Sztálin egyik kedvenc balettje lett.3

Magasan ívelt szemöldökének keretei alatt Nyina beszédes barna szeme olyan tűzzel lángolt, amely igencsak illett a szilaj szerephez. Sötét haját a nyakszirtjén megkötött fehér sál fogta össze, végei a derekáig értek. Ujjatlan ruhája fölött a pruszlikot kékes fodrok díszítették, piros szoknyájának szabása rongyos szegély benyomását keltette. Vállán rozsdavörös sál volt átvetve, amelyet szorosan az övébe gyűrt. Fejét hátrahajtotta, karja előre-hátra lendült, akár a futóké, miközben sarkával gyors staccato ritmusban dobogott. Éppoly hirtelen hagyta abba, ahogyan elkezdte, nézte a tükörképét. A jelmeze kiállta a próbát, minden a helyén maradt: készen állt rá, hogy a színpadra lépjen.4

Épp kezdődött a Párizs lángjainak harmadik felvonása. A kulisszák mögött állva Nyina arra fordította minden energiáját, hogy átlényegüljön Thérèse-zé, az egyszerű asszonnyá, akiben forr a gyűlölet Franciaország ancien régime-jével szemben. Az októberi forradalmat követően az oroszországi forradalmárok támadásokat intéztek a klasszikus balett ellen, mondván, hogy az nem más, mint ebéd utáni, léha szórakoztatás, amelyet az uralkodó családjának és a cári elitnek a szórakoztatására találtak ki. Kijelentették, hogy a kommunizmus felépítésén fáradozó államban a túlélés érdekében, a társadalmi tudatosság elérése végett el kell felejteni a mesebeli hercegnőket. Nyina kirobbanó fellépései Thérèse, a forradalmár hősnő alakjában központi szerepet játszottak abban, hogy a Párizs lángjai a születőben lévő szovjet balett népszerű, diadalmas darabja lett.

Nyina keményen dolgozott, hogy elsajátítsa az orosz rendező, Konsztantyin Sztanyiszlavszkij realista művészi módszerét. Társai tudtak róla, hogy a fellépései előtt néha olyan állapotba tüzelte magát, hogy „Utánam!” kiáltással robogott be a színpadra, mintha inkább egy, a népfelkelést vezető forradalmár lenne, nem pedig egy táncos, aki Oroszország egyik leginkább tiszteletre méltó színházának művésze.5

A karmester elfoglalta a helyét, és felcsendült a La Marseillaise dallama, egyre hangosabban. Felgördült a színház cári időkben készült, aranysujtásos, kék szegélyekkel díszített függönye, a nézők elé tárva egy párizsi teret, ahol munkások, kézművesek, asszonyok, jakobinusok, Franciaország vidékeiről érkezett önkéntesek osztagai készülődtek, hogy megostromolják a Tuileriák palotáját. Egyszer csak trombiták harsantak, szakadatlan dobpergés kíséretében. A színpad közepén termett két baszk férfi, majd megjelent egy harmadik, testük feszes volt, mint a megfeszített íj. Egymás felé fordulva heves táncba kezdtek, azután férfias pózba helyezkedve a lábukkal összetett ritmust kopogtak, mintha a színpad maga lenne a dob. Karjukat összefonva körbeforogtak, ugrás előtt bizonytalankodva kiegyensúlyozták egymást, kezüket az ég felé nyújtották, széttárt tenyerük lázadásra buzdított.

Egyszer csak ott termett Nyina mint Thérèse, csatlakozott a férfiak táncához, amelynek élesen metsző staccatója lágy, ám egyben szenvedélyes melódiára váltott. Nyina apró, de gyors lépésekkel mintegy lebegett a színpad két széle között, karjával körözött a levegőben, mintha csak félre akarna húzni egy függönyt, hogy bepillantson a fényesebb jövőbe. Hirtelen hátrahanyatlott, olyan mélyen, amennyire a gravitáció engedte. Arcát a közönség felé fordítva, felvillanyozottan, szapora léptekkel hátrálni kezdett, sarka kopogott a deszkákon. Kissé később a közönség, székeiből mintegy ugrásra készen, feszülten figyelhette Nyinát a Tuileriák palotáját ostromló, forradalmi tömeg élcsapatában. Magasba emelte a trikolórt, tekintetében a forradalmi düh elszántságával, ám az arca egyszeriben eltorzult: golyótalálat érte. A földre roskadt, a trikolórt átadta egy bajtársának, s a forradalom mártírjaként meghalt.6

1938. január 12. volt. Egyesek önkéntelenül lelassították a lépteiket a színház előcsarnokából a kijárat lengőajtói felé tartó sorban, mint akik a kinti sötétség miatt vonakodnak elhagyni az épület varázsos ragyogású fényeit. Szétszéledve a téli éjszakában, sokan érezhették, hogy a fagyos hideg visszatér a csontjaikba, ám ennek semmi köze sem volt a külső hőmérséklethez. Nyár óta az éjszakák rettegésben teltek: emberek tűntek el. Az NKVD sötét autói, a „Fekete Máriák”, másik nevükön „Fekete Varjúk” a reggeli órákig cirkáltak a lakóházak között, begyűjtve az újonnan letartóztatottakat, és a város túlzsúfolt börtöneibe szállították őket.

Míg a közönséges polgároknak is, az új szovjet elit tagjainak is nehezen jött álom a szemére, addig véget nem érő munka zajlott abban a monumentális épületben, amely a Névától egy kőhajításnyira, Leningrád egyik központi útján, a Lityejnij sugárúton állt, a Spalernaja utca sarkán. Sokan még évekkel a „nagy terror” tömeges letartóztatásai után is csak suttogva merték emlegetni az épületet: Bolsoj Dom, a Nagy Ház. A bátrabbak tréfálkozásba rejtették a rémületüket, mondván: ez az épület Leningrád legmagasabb létesítménye, hiszen a zárkáiból egészen Szibériáig ellátni. Mások rövid versikét mormoltak magukban:

A Spalernaja utcában

áll egy varázsház,

gyermekként lépsz be,

vénemberként hagyod el.7

Az NKVD leningrádi részlege 1932-ben költözött a konstruktivista stílusban felhúzott új épületbe, amely fenyegetően tornyosult a birodalmi Szentpétervár körülötte lévő méltóságteljes, neoklasszicista házai fölé. A földszinti részt nyomasztó sötétszürke gránittömbökből képezték ki, szögletességét kiemelték a beléjük vágott, négyzetes ablakok. A monumentális bejárati ajtót egyszerű oszlopcsarnok szegélyezte. Ezen a masszív alapon hét további szint magasodott, a homlokzaton keskeny ablakok egyhangú soraival. Az épületet sötét kőből kirakott, hatalmas keretbe zárták, ilyenek fedték az ablak nélküli oldalait is, a lapos tetőt is; kétoldalt eltérő magasságú tornyok meredeztek. Az NKVD ügynökeinek kényelme érdekében a Nagy Házat a Spalernaja utcán lévő régi cári börtön, a hírhedt Spalerka szomszédságában húzták fel, amelynek a hivatalos – igaz, eufemisztikus – elnevezése „Előzetes Fogvatartási Elkülönítő” volt. A Spalerkát 1875-ben építették a vizsgálati fogságban lévők számára, bézs színű épületének földszintje vörös volt, és egy hatalmas négyzetet formált, amely körülvette a központi udvart.

1937. július 31-én a sztálini Politbüro olyan műveletbe fogott, amely az ország egész népességére kiterjedt. Aprólékosan megtervezték nemcsak a valóságos és vélt potenciális ellenség kiiktatását, de egyben külön célokat is megállapítottak a végrehajtás módjaira. Az utasítások értelmében kettőszázhatvannyolcezer-kilencszázötven személyt kellett letartóztatni, közülük hetvenkétezer-kilencszázötven főt agyonlőni, a többieket egytől tíz évig terjedő időtartamra börtönökbe vagy táborokba zárni.8

A nagyszabású műveletet az eredeti feltevések szerint négy hónap alatt le kellett volna bonyolítani, még mielőtt megtartják az új, sztálini alkotmány értelmében a Legfelsőbb Tanácsba 1937 decemberére kiírt választásokat.9 Ám az NKVD igyekvő helyi vezetői lehetőséget láttak arra, hogy demonstrálják odaadásukat, elősegítsék karrierjük felívelését, ezért pótlólagos kvótákat igényeltek; a határidőt újból és újból meghosszabbították.

Leningrádban Leonyid Zakovszkij volt a felelős a gyilkos kampány hadmozdulatainak a levezényléséért. Ez a brutális, gátlástalan alak szeretett azzal hencegni: képes lett volna akár Karl Marxot is rákényszeríteni, hogy bevallja: Bismarck ügynökeként dolgozott.10 Az NKVD irtózatos gépezete 1937 nyarán éjt nappallá téve azon dolgozott, hogy teljesítse a tervet, a letartóztatási listán szereplők elfogását.

Zakovszkij gondoskodott róla, hogy a terror kvótáit túlteljesítsék: Leningrádban 1937 végéig több mint tizenkilencezer főt végeztek ki – csaknem ötször annyit, amennyi az eredeti utasításban szerepelt.11 Jutalma nem maradt el, kétszeres előléptetésben részesült. Csakhogy az NKVD-nél dolgozni veszélyes foglalkozás volt, így nem sokáig élvezhette új beosztásait, vagyis a moszkvai részleg vezetését és a „nagy terror” nagy szervezőjének, a törpe termetű népbiztos, Nyikolaj Jezsov helyettesének a posztját: az NKVD 1938 áprilisában letartóztatta, és négy hónapra rá kivégezték mint kémet.12

Zakovszkij utódja a leningrádi NKVD élén 1938 januárjában Mihail Litvin lett, Jezsov pártfogoltja; a kopasz, drótkeretes szemüveget viselő férfi csak 1936-ban csatlakozott a szervezethez. Litvin elébe ment a letartóztatásának, és még az év vége előtt öngyilkosságot követett el.13 Ám előtte, 1938. január 31-én, alig tíz nappal az NKVD leningrádi részlegének élére történő kinevezését követően jóváhagyta a Leningrád és környéke számára megállapított, felülvizsgált kvótákat: 1938. március 15-ig háromezer személyre várt kivégzés, további ezer főre munkatábor vagy börtön.14 Még több nevet kellett kiválasztani.

Tanúsítvány

Az NKVD harmadik ügyosztálya által megállapítást nyert, hogy Anyiszimova, Nyina Alekszandrovna, született 1909-ben Leningrádban, szovjet állampolgár, pártonkívüli, az Sz. I. Kirov nevét viselő Állami Akadémiai Opera- és Balettszínház táncművésze, lakcíme Kirov sugárút 1/3., 31. sz. lakás, állandó látogatója volt a leningrádi német konzulátusnak, mivel kapcsolatban állt a leningrádi német konzulátus jogi tanácsadójával, a német felderítés felfedett rezidensével, SALOMÉVAL, kinek utasításai alapján ismeretségeket kötött szovjet állampolgárokkal, és nevezett SALOMÉ beszervezte a Szovjetunió területén Németország javára történő kémtevékenységre.15

Jegyzetek

Mottó

1 Idézi Kizny, Tomasz: Gulag (Hamburg: Hamburger Edition, 2004).

Bevezető

2 Az 1997-ben megjelent, posztszovjet kiadású, az orosz balettről szóló enciklopédia nem említi, hogy Anyiszimova a sztálini időszakban politikai eljárás áldozata volt. A Kirov egy másik táncosáról és pedagógusáról, Jekatyerina Heidenreichről, a híres Permi Balettakadémia megalapítójáról szóló szócikkből ugyancsak hiányzik az utalás arra, hogy meghurcolták. Anyiszimova esetétől eltérően azonban Heidenreich történetét jól ismerték a szovjet balett világában. Egykori fogolyként Heidenreichnek nem engedélyezték, hogy a háború után elhagyja Perm régióját, nem térhetett vissza Leningrádba. Szibériában ragadt, majd Permben megalapította a Permi Balettakadémiát. Ugyanakkor az enciklopédia említést tesz Mihail Dudko, a Kirov Balett egykori vezető táncosának üldöztetéséről. Miután szabadult a Gulagból, Dudko csak élete utolsó éveiben térhetett vissza Leningrádba.

1. fejezet

3 RTR Planeta (2008. június) Ratmanszkij, Alekszej: Bilet v Bolsoj, Tévéinterjú; YouTube: Bolshoi Ballet – Rehearsing Flames of Paris, 1(2), letöltve: 2016. július 4.

4 Nyina mint Thérèse, Sarapov B. portréja, színes reprodukció, in: Russzkij balett: Enciklopedija (Moszkva: Bolsaja Rosszijszkaja Enciklopedija és Szoglaszije, 1997, 23. p.). Filmfelvétel: Anyiszimova az öltözőjében és tánc közben; részlet az Abszoljutnij szluh tévéműsor Vaszilij Vajnonenről szóló epizódjában; elérhető a YouTube-on, letöltve: 2016. március 2.

5 Puskina, Irina: N. A. Anyiszimova, a leningrádi színházak táncosnője, Vidajuscsijeszja masztyera i vipusznyiki Petyerburgszkoj skoli baleta 1738–2010: Szbornyik sztatyej, Csaszty 2. (Szentpétervár: Akagyemija russzkogo baleta im. A. Ja. Vaganovoj, 2010), 59–68. pp. (68. p.).

6 Levélváltás e-mailben Natalja Gambával 2014. március 26-án; Frangopulo, Marietta: Nyina Alekszandrovna Anyiszimova (Leningrád: VTO, 1951), 14–15. pp.

7 Zszsenov, G. S.: Szanocski: Rasszkazi i poveszty (Moszkva, 1997). Elérhető online a Szaharov Központ honlapján: https://www.sakharov-center.ru/asfcd/auth/?t=page&num=4790, letöltve: 2015. december 29.

8 Khlevniuk, Oleg: The History of the Gulag: From Collectivization to the Great Terror (New Haven – London: Yale University Press, 2004), 145–146. pp. A „nagy terror” történetének kitűnő bemutatását lásd: 4. fejezet, 140–185. pp.

9 Razumov, A.: Levasovszkoje Memorialnoje Kladbiscse (Szentpétervár: Centr „Vozvrascsonnije imena” pri Rosszijszkoj nacionalnoj bibliotyeke, 2012), 1–3. pp.

10 Conquest, R.: The Great Terror: A Reassessment (London: Pimlico, 2008), 81. p.

11 Razumov, i. m., 3–5. pp.

12 Petrov, N. V. – Szkorkin, K. V.: Kto rukovogyil NKVD: 1934–1941. Elérhető online: http://old.memo.ru/history/nkvd/kto/reg2.htm#_VPID_127, letöltve: 2016. március 28.

13 Razumov, i. m., 5. p.

14 Uo., 3. p.

15 NKVD, Nyina Anyiszimova vizsgálati dossziéja. Leningradszkij martirolog könyvek kiadóhivatala. Centr „Vozvrascsonnije imena” pri Rosszijszkoj nacionalnoj bibliotyeke (Szentpétervár), I. 1.

Tartalom

Bevezető

1. A letartóztatás

2. Nyina

3. A nép ellensége

4. A szembesítés

5. Az utazás

6. A kazah sztyeppe

7. Tébolyító állapotok

8. Tánc a szögesdrót mögött

9. A visszatérés

10. A nagy honvédő háború

11. Gajane

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A kötethez felhasznált forrásokról

Válogatott bibliográfia

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Pro – SIL Open Font License
Merriweather Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0