Kait Ballengernek, AuDHD-s, romantikus fantasyt kedvelő, író lelki testvéremnek – köszönöm a beszélgetéseket
és az ötleteket, a teát és a megértést, valamint
a rengeteg nevetést.

Az árnyak diadala addiktív, fordulatos, idősebb kamaszoknak és fiatal felnőtteknek szóló romantikus fantasy; mindazonáltal a történetben vannak elemek, amelyek talán nem minden olvasónak valók, úgymint, a teljesség igénye nélkül: erőszak, vér, halál, betegség, gyász, amnézia és szexualitás. Bízom benned, hogy ismered a saját határaidat, ezért kérlek, figyelj oda és vigyázz.

A fény eszközei megtévesztenek.

A sötétség nem gonosz, ördögi, hamis vagy ocsmány.

Az árnyék egyszerűen kitölti a fény által elfeledett réseket,

és a fény nem tudna létezni nélküle.

Prológus

Kezdetben
Eidolon

Ezer évvel ezelőtt

Nincs lélegzetelállítóbb annál, mint nézni, ahogy a nő, akit szeretek, magához ragadja a hatalmat, amikor királynővé koronázzák.

Ez a nap valami új kezdetének tűnik. Fordulópontnak az elmúlt évtizedek zűrzavarában. Még a százévente egyszer bekövetkező Égi Együttállás is erre a napra esett, hogy megáldja és megszentelje az új királynőket.

Áttetsző fény szüremlik be az arydi trónterem ólomüveg ablakain keresztül. A koronázás kezdetén ragyogó napfény áradt be, melytől a szivárvány színeiben tündökölt a pódium. Haldokló színe most azt jelezte, hamarosan elérkezik a napfogyatkozás ideje.

A vendégek felett lévő holdlyukon keresztül három holdunk sötét korongként lebeg a nap előtt, egyre közelebb kerülve egymáshoz.

A két nő, akik előttem állnak a pódiumon, a halványuló fényben is ragyognak a teremben mindenütt elhelyezett fáklyák és lámpások fényében, a koronázási ruhájukat díszítő ékszerek káprázatos csillogással ragyognak. Az ikertestvérek, Esha és Lillnya, akik mindössze húsz nyári napfordulót láttak még, azonos szépségűek és kecsesek, letérdelnek a méltóságok és uralkodók tömege előtt.

De az én figyelmem minduntalan csakis egyikükre összpontosul.

Eshára.

Ő az én mindenem. A szívtársam. A lélektársam. Soha nem válunk el, és bár ezen életünk egyszer a végéhez ér, az eljövendőkben is rátalálunk egymásra.

Mindig.

És most, hogy immáron királynő, együtt megállíthatatlanok leszünk.

Szememmel követem arcának íves vonalát, az állkapcsát, a fülkagylóját, a nyakát. Szeretném a számat arra a helyre tenni, ahol tudom, hogy megremeg, amikor szívni kezdem. Talán a koronázás után azonnal. Elképzelem, mit fogunk együtt csinálni a trónján. Tilos egy ilyen szent helyen, de most már az övé, és azt csinálunk, amit akarunk. Miután az ünnepség véget ér, és a palota elalszik, idehozom őt a mi saját, nagyon privát ünnepségünkre.

Amikor a toronyban lévő harangok megszólalnak, hogy bejelentsék Aryd új uralkodóit, örömkiáltások visszhangzanak körülöttem, betöltve a tróntermet a boltíves mennyezetig. Büszkeség önt el, és várakozás, amit a jövővel kapcsolatban táplálok.

Kettőnk jövőjével kapcsolatban.

A jövővel, amelyet Esha és én írunk.

Egész életünkben együtt fogunk uralkodni – én Tyndra jeges birodalmának trónján, ő pedig Aryd sivatagi birodalmáén. Együttesen Nova legerősebb birodalmává válunk. Egy évszázadnyi félelem és zűrzavar után végre elhozzuk a világnak a békét és jólétet, melyre oly keservesen szüksége van.

Hála az istennőknek.

A harangok tovább zúgnak, és egy új hang csatlakozik a zenei csengéshez – a palota körül és Oaesys fővárosában összegyűlt tömeg jóváhagyása. A terem másik végéből Eshára pillantok, és futólag rámosolygok. Persze csak semmi túlzottan kifejező. Végül is király vagyok.

A királynőm nem viszonozza a mosolyt. Nem teheti. Ez az alkalom, a felelősség, amelyet vállal, ünnepélyes. Más szemében biztosan nyugodtnak tűnik, de nem kell a kötelékünk, hogy lássam, milyen feszült: mint egy sivatagi egér, amely mozdulatlanul lapul, reménykedve, hogy így észrevétlen maradhat a rá leselkedő macska számára.

Lélektársaként bármikor máskor segíthetek neki, megnyugvást, szeretetet és támogatást küldhetek neki a kapcsolatunkon keresztül, de a koronázási szertartás alatt nem tehetem ezt. A főpapnő nem akarja kockáztatni, hogy rossz lélek kerüljön hatalomra. Talán meg kellene kockáztatnom, most, hogy a koronázás befejeződött. Esha ideges mozdulatai, feszengő arca, és az, ahogy folyamatosan engem keres tekintete, minden pillanattal rosszabbá válik. A feszültsége arra késztet, hogy meg akarjam szegni az illemtan szabályait, odalépjek hozzá, átkaroljam, és megnyugtassam.

Tízévesen ültem fel a trónra, most huszonöt éves vagyok, tapasztalt király. Megmutathatom neki, hogyan kell uralkodni, hogyan kell a legjobb tudása szerint kormányozni a népét, bármilyen áldást és megpróbáltatást is adjanak neki az istennők uralkodása alatt – legyen az éhínség vagy bőség.

Bőségért imádkozom.

Bizonyára legalább ez megadatik, tekintve, hogy az anyám maga Tyndra istennő. Mindannyian megérdemlünk egy kis szünetet.

Egy herold háromszor koppant bronzpálcájával a márványpadlón, mire a trónteremben mindenki vesz egy nagy levegőt a várakozás izgalmában, miközben odakint folytatódik az ünnepség. A szertartást végző papnő kezét az új királynők feje fölé emeli, gyorsan elmond egy áldást, majd felszólítja őket, hogy álljanak fel.

A papnő szélesen mosolyog, és hangosan kijelenti:

– Vessétek szemeteket I. Lillnya Tabranelle királynőre és I. Esha Mereneith királynőre, Aryd uralkodóira. Legyen uralkodásuk bölcs, kegyes és békés minden nyarukon.

– Minden nyarukon! – kiáltom a többiekkel.

Az udvar tagjai öklüket a szívükre téve térdre ereszkednek az új királynők előtt. Kivéve Nova öt másik uralkodóját – Mariana, Tropikis, Savanah, Wildernyss királynőit és királyait, valamint engem, I. Eidolon Calixet. Mi fejet hajtunk tiszteletünk kifejezése jeléül.

A szertartás befejeztével az uralkodók kivételével mindenki távozik, zúgó harangok és izgatott csevej kíséretében. Mi hátramaradunk az utolsó, bensőségesebb áldás idejére.

Ahogy az utolsó vendég is távozik, a papnő félreáll, és egy homoki nimfa lép elő a mögötte lévő fülkéből. Arydban mindenki tudja, hogy a homoki nimfák megjelennek az olyan eseményeknél, mint a születések és halálesetek, ugyanúgy, mint a jégi nimfák Tyndra, különösen a királyi család tagjai esetében.

Esha kerüli a tekintetemet.

A nővérek között állva a homoki nimfa ajka néma szavakat formál. Áldást mormol. Hamarosan valaki ugyanezt fogja tenni gyermekeinkkel nevük napján. Talán még ma este teherbe ejtem Eshát, és megkezdhetjük örökségünk építését.

Tudom, hogy most nem hallja a gondolataimat, de észreveszem, ahogy lopva felém pillant borostyánszínű szemével.

Látom elkerekedni, majd az örömtől elhomályosulni a szemeit. A szemeit, amelyek mélyén láng gyúl, valahányszor dühös vagy nevet. Ébenfekete haját, amely elterül a párnámon és a mellkasomon, amikor éjszaka hozzám bújik. És az elméjét és a szívét, amelyek a leginkább illenek hozzám.

Hogyan lehettem ilyen szerencsés, hogy rátaláltam, és engem választott?

Kísértést érzek, hogy ujjammal végigsimítsam a kanyargós, láthatatlan vonalakat, amelyek mindkettőnk karján a köztünk lévő kötelékek jelzéséül szolgálnak. Felébreszteném kapcsolódásunkat, de tudtam, ezzel még várnom kell.

A nimfa befejezi a szertartást azzal, hogy megcsókolja először Lillnya, majd Esha homlokát, és újra felénk fordul.

– Új uralkodók – hirdeti a nimfa. – Kiket felkent istennőnk, s így csatlakoznak hozzátok, hogy együtt uralkodjatok földjeinken.

Rákacsintok Eshára.

Arra számítok, hogy ajkai megremegnek ebben a számunkra közös pillanatban, de ő még csak nem is pislog.

Esha és Lillnya csendben meghajolnak, majd felemelik tekintetüket a holdlyukra. A nap most egy fényes glória, amely egy fekete központot ragyog körbe. Ismét megdöbbent a ritka áldás, amelyet koronázásukkor kaptak. Mintha maga Nova kente volna fel őket.

Hamarosan, amint az Együttállás elhalványul, átmegyünk a kertbe, aztán a palotába, hogy megkezdjük a fogadást, és végig ünnepléssel töltsük az elkövetkező három éjszakát, így leróva tiszteletünket a három telihold előtt, amelyeknek Aryd istennő a védőszentje.

Esha bólint valakinek a háttérben, mire az őrök kinyitják a hatalmas, kétszárnyú ajtót.

Az istennők egyikétől származó, sötétséget irányító és érzékelő erőmmel ismerős vonzást érzek a szoba sarkait és repedéseit kitöltő árnyékokban – a fény által elhagyott terekben. Vonzást, amelyet egész életemben éreztem.

Tyndra istennő itt van.

Miért?

Megfordulok, és látom, hogy nincs egyedül.

Mind az öt nővére ott áll mellette, olyan pompás díszben, hogy szépségük szinte vakító.

A homlokomat ráncolom. Nem lenne szabad itt lenniük.

Az emberek nem akarják őket itt látni.

Az elmúlt évtizedek után legalábbis semmiképp.

Először a Pusztítók jelentek meg az óceánokban, rettegést keltve mindazokban, akik vizeik közelébe merészkedtek, kényszerűen elválasztva így a birodalmak népeit egymástól. Aztán következtek a hanyatlás évei. Éhínség, járványok, aszályok és halál. Nem az istennők okozták, de nem is állították meg őket.

Mindezekért őket tartják felelősnek az emberek. Ahogyan a birodalmak uralkodói közül is néhányan.

De én tudom, miért változtak meg az istennők. Miért mutatják magukat kegyetlennek és érzéketlennek. Miért vonultak vissza az allusiani mennyekbe, és miért nem váltanak szót teremtményeikkel. Elmondtam ezeket az okokat Eshának. Megsajnálta őket? Együttérzett velük? Ezért hívta meg őket ma ide? Hogy új kapcsolatot teremtsen az istennők és köztünk, halandók között?

A hat istennő elindul a hosszú, bársonyszőnyeggel borított folyosón.

Visszanézek Eshára, és látom, hogy nem a pódiumhoz közeledő istennőket nézi, hanem engem. Ahelyett, hogy reményt látnék a tekintetében, valami sötétebbet pillantok meg annak mélyén. Megpróbálom megnyitni a köztünk lévő kapcsolatot, hogy gondolatban megkérdezzem tőle, mi a baj.

De kizár engem.

Mellette Lillnya összecsapja a kezét.

– Rengeteget tűnődtünk azon, vajon meghalljátok-e imáinkat, és valóban eljöttök-e, Nova istennői!

Esha elfordítja a tekintetét tőlem, ajkán feszes mosoly ül.

– Legyetek üdvözölve körünkben!

De én ismerem. A hangja furcsán cseng. Van benne valami hamis. Valami helytelen.

– Most. – A szó Lillnyától jön. Csak Eshának szóló suttogás, de elég közel ülök ahhoz, hogy meghalljam.

A két nővér kezében fény gyúl, jelezve, hogy használják az erejüket. Esha tenyerei olyan sárgán ragyognak, mint ő maga, testvére kezei pedig mélylila színben pompáznak.

Felkavarodik a gyomrom. Nem gondolhatják komolyan, hogy harcolni akarnak az istennők ellen. Veszíteni fognak. Megsemmisülnek.

– Ne! – Megpróbálok talpra ugrani, de nem sikerül.

Úgy sejtem, ebben a szent pillanatban jöhetett el az Égi Együttállás tetőfoka, mert a szoba kísérteties sötétségbe borul. Ugyanakkor minden megáll körülöttem. A testemre bénultság tör. Mozdíthatatlanság. Még az erőmet sem tudom használni, az árnyékok nem engedelmeskednek a parancsaimnak.

Hogyan?

De már tudom a választ. Csak egy embernek van ilyen képessége ebben a szobában. Chetannak, Mariana királyának – egy hylorae imperium ő, aki képes tárgyakat a helyükbe fagyasztani. Embereket is képes? Vagy akár egy másik imperium erejét?

Ami ezután történik, olyan gyorsan megy végbe, hogy csak pillanatnyi villanásokként látom, miközben az idő egyszerre araszol és száguld.

A homoki nimfa felsikít, ahogy a homokot kihúzzák a testéből – hat különböző színű homokot, amelyek mind Aryd egy-egy sivatagából származnak, és történetesen a homoki nimfákat alkotják. Amint a homok elhagyja a nimfát, és a levegőben lebeg, a szemcsék elkezdenek ragyogni, ahogy Esha – aki hylorae imperium, és hatalmat gyakorol a homok felett – manipulálja őket.

Anyaistennő, hogy képes ezt tenni azzal a szegény teremtménnyel? Megfosztja őt az elemtől, amely eleven húsát alkotja.

Mindeközben dühös sikoly hallatszik az istennőktől.

– Gyorsabban! – kiáltja Lillnya. Láthatóan remeg, arcán izzadság gyöngyözik.

Mit csinálnak?

– Esha! – Megpróbálom elérni a lélektársamat az egyetlen módon, ami még maradt: a gondolatainkon keresztül. A kapcsolaton keresztül, mely szándékosan köttetett köztünk. Vegigcsinálta velem a rituálét, és letette az esküt. Mert szeret engem.

Tudom, hogy működik, amikor újra visszanéz rám, és a tekintete tele van kétségbeeséssel és sajnálattal.

– Sajnálom – formálja némán a szavakat. – Tudod, hogy muszáj megtennem.

– Ne!

A fájdalom átjár, átjárja az egész lényemet, mindössze darabokat hagy meg a szívemből és a lelkemből, míg végül csak a sötétség marad.

Minden igaz. Ő tette ezt. Eltervezte ezt.

Aztán meglátom őket. Az istennők megállás nélkül haladnak végig a folyosón, de nem saját akaratukból. Úgy néznek ki, ahogy én érzem magam: éberen, de megfagyva.

Megint Chetan az.

Kevesebb idő alatt, mint amennyi egy repülő jégrókának a szárnycsapáshoz kell, Esha a nimfától szerzett különböző színű homokot hat kis színes halomba formálja a levegőben, majd mindegyiket felmelegíti és kis olvadt masszává gyúrja, amelyről tudom, hogy végül üveggé hűl. Olyan gyorsan dolgozik, hogy a sima formák helyett inkább a sivatagból származó villámüvegre emlékeztetnek, szabálytalan alakúak, még mindig hőtől izzanak, és mindegyik körülbelül szkarabeusz méretű.

Ugyanebben a pillanatban Lillnya – aki egyre inkább úgy fest, mint maga a halál, ahogy szemei mélyebbre és mélyebbre süllyednek sovány arcába – elképzelhetetlen dolgot tesz.

Mozdulatlanná dermedt tekintetem miatt kénytelen vagyok végignézni, ahogy az istennők teste… szétesik a szemem láttára.

Szájuk fájdalmasan, groteszk módon elnyílik, sikolyuk szilánkokra töri a levegőt, mely karcolja bőrömet, mintha törött üveg volna. Anyagi valójuk aztán tovább oldódik és halványul. Az utolsó, amit látok, a döbbenet és az izzó düh anyám szemében – az enyém másában –, mielőtt a teste… eltűnik.

Semmivé vált.

Csakis csillogó köd marad nyomukban, ami valószínűleg a lelkük esszenciája.

Lillnya sír, a hangja olyan, mint egy szakadás a világ szövetében, de nem áll le, miközben a levegőben lebegő istennők lelkeit, mint csillagport, Esha üvegeibe kényszeríti.

Amulettek, most már látom.

Minden istennőnek egy-egy amulett.

A zöld üvegamulett belsejében borostyánszínű fény villan fel, amikor Wildernyss eltűnik benne. Aztán Aryd a fehér üvegbe, Mariana a feketébe, Savanah a pirosba, Tropikis a lilába, Tyndra pedig a kékbe.

Kivéve az én istennőmet… az anyámat… aki egy utolsó kétségbeesett kísérletet tesz a harcra, csillagporrá vált lelke megrándul, és felém nyúl.

– Eidolon! – szólít meg a hangja, bár azt hiszem, csak én hallom. – Ments meg, gyermekem!

– Anyám! – Megpróbálom elérni őt, de nem vagyok képes rá. Tehetetlen vagyok, nem tudom megállítani.

Aztán csend lesz, amikor az amulett bezárul körülötte. Lelkeik, mint a fény az amulettekben, utoljára felcsillannak, amikor Esha lezárja őket. Aztán a fény kialszik, és csak az üveg marad.

De még nincs vége.

Indoua, Wildernyss királynője, erejét felhasználva finom fémfiligránokat készít, amelyeket az egyes üvegdarabok köré fon, majd azokat egymáshoz illő fémláncokhoz kapcsolja.

Az összes többi uralkodó is részt vett ebben a borzalomban? Ebben az árulásban? Csak engem tévesztettek meg?

Talán nem. Hallom, ahogy Savanah királynője sír, érzi az istennők félelmét és haragját. Empata lévén ez nem is csoda.

Lillnya még egyszer felsír, majd a földre rogy, szeme üveges, arca élettelen. Egészen biztos vagyok benne, hogy meghalt.

– Lilly! – Esha elengedi erejét, és leborul nővére mellett. Az amulettek csengő zajjal a földre hullanak, de nem törnek össze.

A következő pillanatban a holdak befejezik pályájukat, és a sötétség lassan, fokozatosan oszlani kezd. Az Együttállás véget ért.

Tropikis királya ernyedten a földre zuhan.

A testemet gúzsba kötő erő hirtelen eltűnik, és felállok a székemből. Azonnal előhívom sajátomat, a tenyerem levendulaszínű fényben ragyog, és parancsomra új sötétség borul a szobára. Teljes sötétség, amelyben csak én látok.

Nem várok a kérdésekkel, és nem megyek oda Eshához.

Istennőm, mégis hogy tehette ezt?

Hogy tehette ezt velem? Anyámmal. A népünkkel. Mindannyiunkat a vesztünkbe sodort.

A lélektársam. Ez felfoghatatlan.

Egyenesen az anyámat fogva tartó amulett felé rohanok. Felveszem börtönét a márványpadlóról, melynek kék üvege finom fémláncon lóg, amely a filigrán tartóhoz van rögzítve. Megpróbálom érzékelni, érezni őt odabent, de semmi. A másik kezemet a levegőben forgatva megpróbálom az árnyékaimmal összetörni az üveget – összetörni, kiszúrni, szétporlasztani, felhasítani.

Hét pokol, nem tudom visszafordítani.

A homoki nimfa térdre hull előttem, és fájdalmas borzalommal bámulja a saját testéből készült szörnyűségeket. Ha lehetséges, hogy egy homokból való lény elsápadjon, akkor vele ez történik.

Megrázza a fejét. Egyszer. Kétszer. Aztán rám néz.

– Nem akartam részt venni ebben, uram. Hinned kell nekem. Nem vállalhatok felelősséget ezért. A népem meg fog ölni, ha tudomást szerez erről.

Esha hangja suttogásként hallatszik a fejemben. Egyetlen remegő szó, tele bánattal és megbánással:

– Eidolon.

Gyönyörű, hazug, áruló hangján mondja ki a nevemet. Ugyanazon a hangon, amely tegnap este olyan édesen szólított a nevemen, amikor testünk egyesült. Ez a hang visszhangzik bennem, és a belsőm összezsugorodik, a sötétség megpróbál elnyelni. Hogy megvédje, ami kevés megmaradt.

Ahogy felemelem a tekintetem, elűzöm az árnyékokat, és hagyom, hogy a felgyülemlett dühöm olyan erősen vágja el a kapcsolatomat Eshával, hogy attól hátrahőköl. Aztán felém nyújtja a kezét.

– Hallgass meg. Muszáj volt…

A sötétségem kicsap felé, arra kényszerítve őt, hogy kitérjen útjából. De nem szándékozom bántani. Arra képtelen volnék.

– Nem. – A szó morgásként hagyja el a számat.

Bár elvágtam Eshát a kötelékünktől, még mindig érzem a fájdalom szúrását, ami gyötri.

Hátrálok egy lépést.

– Soha többé ne szólj hozzám vagy járulj elém. Ez az egyetlen figyelmeztetésem. Ha bármelyik jövőbeli életünkben meglátlak, jobb lesz olyan sebesen futnod, akár a szél.

Esha zokogva veszi ölébe testvére élettelen testét. Visszanézek rá. A gyönyörű, tökéletes, álnok arcára.

Megfogom a homoki nimfa könyökét, és nem is kell erőfeszítést tennem, hogy a parancsomat végrehajtsa, mert perzselő ösztön eltűnni innen, Eshától és a dühöm alatt felgyülemlő fájdalomtól. Árnyékok kavarognak, felénk emelkednek, a sötétség elhomályosítja a látásomat.

Amikor az árnyékok eloszlanak, Tyndra palotájának tróntermében állok. A palotámban. Anyám a kezemből függő amulettben van. A homoki nimfa csendben remeg a sokktól mellettem.

És az én drága lélektársam, aki még mindig Arydban van, ettől a naptól fogva a leggyűlöltebb ellenségem.

Dühbe burkolózó fájdalmam majd’ széttépi a testemet. A lelkem Esha árulása miatt már meghasadt, de ez most egészen más. Most szétesik és szilánkokra törik bennem, a fájdalom hullámokban tör rám, miközben érzem, hogy a lényem darabokra szakad. A látásom meghasad, mintha kaleidoszkópba néznék, és ezer hangot hallok, mely mind az enyém, ugyanakkor mégsem.

Aztán ugyanolyan gyorsan, ahogy elkezdődött, a fájdalom eltűnik. A látásom visszatér, a homoki nimfa rémült tekintetét látom rám meredni, és újra egész vagyok.

És ugyanakkor mégsem.

Minden darab, amivé váltam, lelkem minden szilánkja, bent ragadt a bensőmben, kakofóniát keltve a fejemben.

Esha.

Esha tette ezt velem. És az anyámmal.

Kiáltás tör fel a torkomból, és térdre esek, miközben a jövő kibontakozik előttem.

Egy olyan jövő, amelyben nincs mellettem Esha.

Sőt, rosszabb… egy jövő, amely egymás ellen fordít kettőnket.

Ökölbe szorított kézzel a testem mellett, ott és akkor fogadalmat teszek. Visszacsinálok mindent, amit Esha és Lillnya ma tett. Kiszabadítom az istennőket a börtönükből.

És legyen átkozott mindenki, aki az utamba áll.

Első rész

Nyitólépés

1.

Élve eltemetve

Reven

Kirántom magam az emlékből.

Hét pokol. El se hiszem, hogy megtaláltam.

Valamilyen emléket kerestem Eidolon könyvének hollétéről, amelyben minden egyes inkarnáció leírta uralkodásának részleteit, és utasításokkal látta el a soron következő királyt.

Nem találtam meg, de amit most láttam… az olyan információ volt, amivel eddig nem rendelkeztünk.

Konkrétan az az esemény, amely Eidolont megannyi árnyékára széttöredezte, és azzal a céllal, hogy visszájára fordítsa Esha tetteit, a rendíthetetlen, könyörtelen pusztítás útjára terelte. Ezer évnyi sikertelenség, fájdalmas bosszú és meghiúsult vágy, hogy kiszabadítsa anyját, mindez egyetlen szörnyű tett miatt.

Egy tett nyomán, amely az imént elevenedett meg előttem, mintha én magam éltem volna át. Mintha az én emlékem lenne.

Azt hiszem, valamilyen torz módon valóban az enyém. Igen, az enyém volt.

El kell mondanom Merennek.

Eidolon elméjének mélyén vergődtem, ahonnan kikászálódni olyan volt, akár kiásni magam síromból. Egy örökkévalóságig tartott lejutnom ide, a mélység nyomása minden belém hatoló szivárgással nőtt, de most ugyanolyan lassan kényszerítem magam, hogy kihátráljak.

Nem tudhatja meg, mit láttam. Mit fedeztem fel.

Meglehet, csapdába estem benne, de az biztos, hogy nem ültem tétlenül.

Nem, kutattam. Először is egy módot, hogyan ölhetném meg belülről a rohadékot. De miközben ezt próbáltam, rábukkantam egy mélyen elzárt emlékre a király első életéből. Egyszerű volt – az első alkalom, hogy csokoládét ízlelt –, de elgondolkodtatott, hogy van-e még több. Azóta szüntelenül emlékek után ások… és ez a mostani végre aranyat ért.

Most már tudom, mivel állunk szemben.

– Meren. – Amint biztonságosnak ítélem, elküldöm neki a gondolatot, és felkészülök arra az esetre, ha Eidolon meghallaná.

Néha még mindig érzem őt. Eidolon nem számított erre. Meren jelenléte alig érezhető. Csak úgy… jön és megy. Amikor jön, néha beszélgethetünk a kapcsolatunkon keresztül, és ezek a pillanatok adnak nekem erőt, hogy tovább tudjak menni. És minden alkalommal, amikor újra eltűnik, eláraszt a félelem, hogy soha nem tér vissza.

– Meren.

Semmi.

– Beszélj hozzám, hercegnő. – Egyrészt utálja, másrészt imádja, amikor így szólítom. Számítok rá. Az erősebb érzelmek úgy tűnik, tisztábbá teszik a kapcsolatot.

Még mindig semmi.

Egy örökkévalóságnak tűnő idővel később újra megpróbálom:

– Meren?

Hallanom kell a hangját. Tudnom kell, hogy jól van.

Ehelyett csak csendet kapok válaszul.

Olyasfajta mindent elborító csend uralkodik itt, hogy nem hiszem, valaha is képes lennék megszokni. Azok után nem, hogy évszázadokig a többi árnyékkal éltem. Először velük együttesen Eidolonba zárva, mint szörnyű testvérek. Aztán, amikor leváltam a királyról azzal a céllal, hogy Eidolon fiatalabb változata legyek, éveket töltöttem azzal, hogy magamban tartottam az árnyakat, mintegy ketrecbe zárva.

Soha nem fogják be a szájukat.

De már nem velem vagy a királlyal vannak. Meren a hordozójuk. Neki adtam őket, ráerőltettem őket, megátkoztam a saját lélektársam, hogy az árnyak hangjai, a bennük lévő mocsok, mint méreg kínozzák.

Istennők, bocsássatok meg nekem.

A rettegés jég- és tűzviharként tör rám minden alkalommal, amikor elhallgat Meren hangja. Attól tartok, a teher, melyet az árnyakkal rázúdítottam, végül megöli.

De Meren erős. Kibírja.

– Meren. – Kérlek, hadd halljon meg.

A semmiből a lelke belerohan az enyémbe, a mágia, a rituálék és a szerelem által köztünk kialakított kötelék mentén.

– Reven. Hála az anyaistennőnek. – Szakadozva hallom csak, hol erősödik, hol gyengül, de értem szavait. Hangja gyönyörű, rekedt csengés, ami átjárja az érzékeimet. A megkönnyebbülés, hogy újra hallom, olyan számomra, mint tiszta víz a sivatagban bolyongó, kiszáradt utazónak.

Szinte rémült hangja alatt visszhangzik a saját megkönnyebbülése:

– Hol voltál? – Ahelyett, hogy egyszerűen kérdezne, választ követel, ami annyira jellemző rá. – Miért nem tudtam…

– Találtam valami fontosat.

Csend. Hallotta? Tudja, mivel próbálkozom. Ő odakint harcol ellene. Én idebent. Bárcsak láthatnám az arcát. Bárcsak megérinthetném.

Most csak néhány szó jut el hozzám:

– Mit… találtál?

– Láttam, miért csinálja mindezt.

A lélektársa árulása, az összetörése, az anyja…

Ha bármire, akkor arra végképp semmi szükségem, hogy megértsem Eidolont, vagy hogy együttérezzek vele. De ha Meren tette volna ezt velem… Magam sem tudom, mit tettem volna, ha így elárul engem.

– Reven… – kapom el az egyetlen, halvány szót. A nevem az ajkán.

Nem hallott volna?

– Meren…

– Szeretlek.

Lényem egésze szárnyra kel ettől a tisztán csengő szótól. Egyetlen szó, amelyet oly gyakran küld nekem. Érzem az irántam érzett szerelmét a kötelékünkön keresztül, s ez erővel táplál engem.

– Meren?

Nem válaszol. De még mindig érzem őt. Ő a melegség és a fény megtestesítője, ugyanakkora durva is, mint a homok, amit használ – igen, pont ilyen ő. És még mindig itt van velem.

– Hercegnő… hallottál?

– Végül csak szükségét láttad, hogy vájkálódni kezdj a múltunkban. – Eidolon hangja, a sajátom keményebb változata visszhangzik körülöttem az ürességben.

Nyers és forró düh, mely mint fehéren izzó vas forrósítja fel a szívemet.

– És milyen jól tettem. Te tényleg, őszintén elhiszed, hogy mindaz, amit az évszázadok során tettél, helyénvaló volt.

– Hogy visszahozzam az istennőket a világba? Minden áldozatot megér.

A pokolba… Hátborzongató, mennyire elvakítja a benne dúló düh és egyetlen céljának hajszolása. Ezért vettem el tőle még megmaradt árnyait, amikor először megszöktem tőle. Hogy megállítsam.

– Te viszont képes voltál elmenni, és kötelékre lépni Esha reinkarnációjával! – mondja vádlón.

Ha a nemlétezés lehet hideg, most kétségkívül azzá válik. Tudja, hogy Meren Esha reinkarnációja? Követett? Megnézte velem azt az emléket? Lehetetlen figyelmen kívül hagyni, hogy a régi ikrek pontosan úgy néztek ki, mint Meren és a testvére, Tabra.

A sors nagyon kiszúrt velünk.

Vagy inkább Eidolon és Esha.

Mindenki tudja, hogyan kellene működnie a köteléknek: a rituálé befejeztét követően a lélektársak minden életben megtalálják egymást, legyenek akár az allusiani mennyekben, a hét pokol egyikében, vagy akár egy másik életben Nován.

De Eidolon soha nem halt meg teljesen. Csupán az ő darabjai. Árnyékai korokon át, mint virágról egyenként letépett szirmok hullottak el.

Esha meghalt, míg ő részben halhatatlan maradt.

A hideg perzselővé válik, ahogy Eidolon haragja növekszik.

– Elhatároztad, hogy harcolsz ellenem, pedig mellettem kellene állnod. Főleg azok után, hogy láttad, mit tett velünk az előző életében.

– Meren nem Esha, ahogy mi sem vagyunk egy és ugyanaz. Már nem. – Lehet, hogy létezésem a teremtőm lelkének egy darabjaként kezdődött, de most már önmagam vagyok. Miután elszakadtam, önálló ember lettem, saját élettel, lélekkel, elmével, tapasztalatokkal és célokkal. És Eidolon ellenségévé váltam.

– Ha ezt hiszed, akkor még nagyobb veszélyt jelentesz számomra, mint gondoltam – töpreng. Aztán a hangja éles lesz, mint a borotva: – Ami azt jelenti, hogy nem hagysz más választást.

A talaj kicsúszik a lábam alól.

Aztán fájdalom hasít belém.

2.

A hangok a fejemben

Meren

Eidolon árnyékainak gúnyos hangjai bennem nem jelentenek újdonságot, de amikor nagy ritkán hallom Reven hangját, még hangosabbak lesznek. A homoki nimfa átka az egyetlen ok, amiért még nem öltek meg.

– Reven! – kiáltom újra.

Épp itt volt velem. Hangja tompa, elfojtott volt, szakadozottan hallatszott, de itt volt, elakasztotta a lélegzetemet, és kitöltötte a lyukat, ahol a szívemnek kellene lennie.

– Megint elment? – gúnyolódik az egyik árny.

Reven egyszer azt mondta, hogy az árnyak vágyakoznak utánam. Nem mondhatom, hogy éreztem volna bármi hasonlót, mióta hordozom őket, de talán az átok lehet ennek a valódi oka, ez a kapcsolat köztem és a király között. Talán ők is érezték. Vagy ez, vagy a régen kialakult kötelék Eidolon és az ősöm között, akinek a reinkarnációja vagyok.

Ez azonban nem gátolja őket abban, hogy szemetek legyenek.

– Még mindig azt a könyvet keresi? – Egy másik gúnyos nevetést hallat. – Soha nem fogja megtalálni.

Aztán egy újabb gondolat fut át az agyamon:

– Nem hallod őt, ugye, szerelmem?

A hangjaik és a saját bűntudatom úgy kínoznak, mintha durva homok töltené meg bensőmet, mert az árnyak hangja pont olyan, mint az övé. Mint Revené. Megnehezítik, hogy az egyetlen hangot halljam, amit hallani akarok. Egyedül van, egy szörnyeteg belsejében raboskodik. Megígértem, hogy kiszabadítom, csak még nem találtam ki, hogyan.

Még nem. De a fenébe is, nem adom fel.

Lenyelem a pánikbuborékot, ami fenyegetően növekszik bennem, és megpróbálom kiszűrni a zajt a fejemből, hogy érezzem őt.

Tabra belecsúsztatja a kezét az enyémbe, mire én összerezzenek a fizikai érintéstől, ami kiránt a gondolataimból, és visszahoz a valóságba. Egy üvegkapu előtt állok, amit épp most csináltam, és készülök elindulni egy újabb tiltott helyre.

Tabra már nem csontsovány és törékeny. Megszállta Eidolon szelleme, de gyorsabban felépült, mint azt bárki is remélte volna.

– Megint az árnyak? – kérdezi halkan.

– Jól vagyok.

Nincs értelme olyan dolgokat mondani neki, amivel nem tud mit kezdeni. Nem beszélek a barátaimnak arról, hogy néha hallom Reven hangját – valószínűleg a köztünk lévő köteléknek köszönhetően –, csak hogy aztán újra elveszítsem őt. Túl sok okból aggódnának miatta.

Tabra ajka kissé lebiggyed, amikor hátrapillant a többiekre: a legjobb barátomra, Cainre, és az ő húgára, Pellára. Hakanra, aki soha nem hagyja el Pellát. A testőrömre, Horusra. Reven helyettesére, Vosra. Tziah-ra, aki voltaképp Vos kishúga. És végül Benére, az egyik Pusztítóra, aki holló méretűre zsugorodott, és Tziah vállán ül.

A barátaink. Valójában a családunk, még ha nem is vér szerinti. Mindannyian arra várnak, hogy kövessenek engem Mariana elhagyatott Caerror-szigetének partjáról – a legutóbbi rejtekhelyünkről – egy portálon keresztül, amelyet Savanah birodalmába készítettem.

Pillantásokat váltanak egymás között. Manapság sok olyan pillantást váltanak, amiről azt hiszik, nem veszem észre.

– Mi van veled? – kérdezem a nővéremet. – Te jól vagy? – Megvizsgálom az arcát, majd a kezét, de lila fénynek nyomát se látom. Meglehet, Tabra visszanyerte az erejét, de a képessége problémákat okoz neki. Akaratlanul is bekapcsol, és nem mindig képes irányítani.

Elmosolyodik.

– Jól vagyok.

Mindketten sokat használjuk ezt a kifejezést mostanában. Egyikünk sem említi meg.

Körbenézek a csoporton.

– Mindenki készen áll?

A barátaim testtartása megváltozik, fegyvereiket készenlétbe helyezik. Manapság így kelünk át minden portálon.

Korábban, amikor Savanah-ba jöttek, hogy Wynega királynőtől az itt található amulettről kérdezzék, ő már a portálnál várt rájuk. Remélhetőleg ezúttal is így lesz. Ez megkönnyítené az átjutásunkat. De felkészültünk mindenre.

– Biztos vagy benne? – kérdezem Hakantól még egyszer utoljára.

A legutóbbi utazáson nem akart csatlakozni a többiekhez, bár soha nem mondta meg, miért.

– Biztos vagyok benne – válaszolja.

A tenyeremet az üvegre helyezem, amely még mindig kissé meleg, mivel pont azelőtt alkottam meg, hogy Reven félbeszakított volna. Elképzelem a célállomást, az erőmet az alkotásomba öntöm, és egy pillanat múlva az átlátszatlan üveg megváltozik, átlátszóvá válik, és mintha ablak tárulna fel előttünk, megmutatja nekünk Savanah templomát.

Senki sem vár ránk a másik oldalon, hogy üdvözöljön minket… vagy hogy végezzen velünk.

Senki, akit látnánk.

Csendesen kifújom a levegőt.

Hakan megy át elsőként. Mivel ő ebből a birodalomból származik, reméljük, hogy ez segít nekünk, ha útközben bárkivel találkozunk. Csendben követjük őt a templomba.

Amikor Cain elhalad mellettem, hogy átmenjen, megcsípi a vállam. Csendes emlékeztető, hogy itt van, ha szükségem lenne rá. Hogy mindig itt lesz. A szeretet apró hulláma söpör végig rajtam – az egyetlen dolog ez, mely mostanában képes rá, hogy akár csak egy pillanatra is melegséggel töltsön el.

Én lépek be utoljára. Ahelyett, hogy egyszerűen bezárnám a portált, darabokra töröm a sajátomat anélkül, hogy ez hatással lenne az itt lévőre. Végtére is, nem hagyhatunk csak úgy portálokat magunk után mindenfelé, hogy bárki, aki rátalál, tetszése szerint használhassa őket. A legutóbb Omma emiatt bukkant rám, de nem garantálhatom, hogy csak szövetségesek jönnének át rajta.

– Egyre jobb vagy – mondja Pella mögöttem.

– Volt időm gyakorolni. – Az istennőverte világ minden tájára eljuttattam már magunkat, egyik birodalomtól a másikig, hogy az üldözőink ne érjenek utol minket.

– Nincsenek őrök – jegyzi meg Vos. Sötét arcában halálkomolyan ragyog levendulaszínű szeme, nyoma sincs benne a szokásos tiszteletlenségének. Ma eltökélt harcosként áll itt.

– A néped túl bizakodó – mondja Cain Hakannak, miközben óvatosan beles a sarkon.

– Lehet – feleli Hakan. – Erre.

Kanyargós kamrák során vezet minket át. Ez a templom egy sor teremből és szobából áll. A faragványok és a hieroglifák itt bonyolultabbak, mint Aryd obszidiánból és aranyból készült templomában. Az ajtónyílások örvénylő formák és csipkeszerű rácsok együtteséből állnak, s a padlót még vésetek is borítják. És mindez, minden egyes apró rész, egyetlen hatalmas kőből van kifaragva.

A savanah-iak nem a föld felett, hanem az alatt építették templomukat. Hakan elmondása szerint azért, mert el akarták rejteni városaikat és templomaikat mindazok elől, akik ártó szándékkal érkeznek, a birodalom sík, füves síkságain azonban egy magas építmény úgy kitűnne, akár egy világítótorony. Itt a rejtőzés azt jelenti, hogy a föld alá kell menni, ezért alagutakat ástak a termékeny talaj mélyén eltemetett sziklába.

Nem tetszik, hogy üres. Látnunk kellene valakit. Egy ministránst. Egy papnőt. Valakit, aki áldozatot hoz az istennőjüknek.

Ez nem lehet pusztán a véletlen műve. Nekem nincs ilyen szerencsém.

Eltart egy ideig, mire végre meglátok egy ajtót, amelyen túl a sötét eget vélem látni, de ahogy közeledünk, egyértelművé válik, hogy az valójában csak még több szikla. Hideg szél fúj át a folyosón és a bőrömön, és megborzongok, de nem a hideg miatt. Minden ösztönöm azt súgja, hogy valami nem stimmel.

Ez a hely olyan, mint egy sír.

Még tíz lépést sem tettünk meg a templomon kívül, amikor hirtelen, minden figyelmeztetés nélkül, égető fájdalom hasít elmémbe. Előrebukok, miközben a sötétség elrabolja a látásomat, minden porcikám befelé koncentrál, bár még mindig tisztán gondolkodom.

Ez nem tőlem jön. Hanem…

– Meren! Kérlek…

Reven.

A pánik a fájdalommal együtt növekszik. Mi történik? Megsérült? A szúrós hő a fejemtől terjed lefelé a mellkasomra, majd a szívemre, és onnan kifelé, amíg minden porcikám fájdalomban nem ég. Beharapom az ajkamat, hogy ne sikítsak fel.

Aztán, ugyanolyan gyorsan, ahogy jött, eltűnik. Nincs fájdalom. Nincs forróság.

Nincs Reven.

A szívem a bordáimat veri, szaporán pislogok, és magamhoz térek. Tziah előttem térdel, fagyos fekete szemei tágra nyílnak az aggodalomtól. Olyan nehezen lélegzem, mintha vagy harminc kilométert futottam volna, a zihálásom fülsértő. Aztán hideg szél söpör végig rajtam, és az egész testem megremeg. Vagy talán ez a sokk hatása.

– Meren? – szólongat Tabra. Keze a hátamon pihen, azt hiszem.

A rettegés egyre inkább eluralkodik felettem. Mi a fene történt? Eddig, amikor Reven eljött hozzám, az lágyan, gyengéden történt. És amikor eltűnt, csak úgy elment. De ez… ez olyan volt, mintha elszakították volna tőlem. Eidolon felfedezte volna a kapcsolatunkat?

– Meren? – Most Cain hangja hallatszik, sürgetőbben. Arcomat két keze közé fogja, és elfordítja fejem, hogy ránézzek. – Beszélj hozzám.

– Én… – Hirtelen levegőt veszek. – Adj egy percet.

Becsukom a szemem.

– Beszélj hozzám. Kérlek. – Akaratomat Revenre irányítom, hogy szólítsam, térjen vissza hozzám, hadd érezzem őt, az ő szilárd jelenlétét, erejét és rendíthetetlen szerelmét.

– Milyen kár – szólal meg az egyik seggfej a fejemben.

– Vajon mit tett vele Eidolon? – kérdezi egy másik, hangjában kegyetlen nevetés cseng. – Talán soha többé nem hallasz róla.

– Soha – csatlakoznak a többiek kajánul a kórushoz. Biztos vagyok benne, hogy az egyikük vihog.

Mostanra a pánik felkavarja bensőmet. Valami nem stimmel. Nagyon nem. Az árnyak elégedettek. Mit tudnak, amit én nem? Vagy csak azt akarják elhitetni velem, hogy tudnak valamit?

Megpróbálom kiszűrni a zajt a fejemből.

– Reven?

Kérlek, válaszolj! Kérlek, légy ott!

– Nem ülhetünk itt tétlenül, Mer – figyelmeztet Vos.

– Mondtam, hogy ne szólítsd így – vágja rá Cain. Azt állítja, hogy csak ő használhatja ezt a becenevet. – Mer, gyerünk – mondja halkan. – Nem hagyhatsz minket csak úgy lógva. Megijesztesz.

A tenyeremet a szememre nyomom, és magammal küzdök. Vosnak igaza van. Nincs időnk arra, hogy elveszítsem az önuralmam, vagy várjak, amíg megpróbálom elérni Revent. Túl sebezhetőek vagyunk, és amire készülünk, az a teljes figyelmemet igényli.

Kényszerítem magam, hogy felálljak, még mindig csukott szemmel, kissé megingok a lábamon.

– Sajnálom – suttogom a köztem és a lélektársam között lévő ürességbe, imádkozva érte, hogy hallja. – Szeretlek.

Aztán szándékosan elmerülök a bennem lévő zsibbadtságban, amely az egyetlen menedékem, ahogy egy gyermek elrejtőzik a takaró alatt. Ez az egyetlen módszer, amit találtam, hogy elhallgattassam az árnyakat. Megnehezíti, hogy érezzem vagy halljam Revent. De ha minden igaz, ők az én érzelmeimből táplálkoznak… ezért megpróbálok nem adni nekik semmit.

Segít, ha egy bizonyos jelenetet képzelek el a fejemben. Egy kötelet, amely egy mély, sötét kút felett lóg. Az árnyak felmásznak rajta, hogy eljussanak hozzám. Egészen addig, míg elő nem veszem egyik késemet, amelyet mindig magamnál tartok.

És elvágom azt a metaforikus kötelet, vele együtt könyörtelenül saját érzelmeimet is.

– Ne… – tiltakoznak együttesen az árnyak. De a hangjuk elhalványul, ahogy visszahullanak a kútba, eltűnve ugyanabban a zsibbadtságban, ahová én is eltemetem az érzéseimet. Nincs több szívdobogtató remény. Nincs több gyomorszorító félelem. És biztosan nincs több leírhatatlan veszteség és fájdalom.

Csak én maradtam… nélküle.

3.

Savanah

Veszek még egy nyugtató lélegzetet, mielőtt kinyitom a szemem, és látom, hogy a barátaim óvatosan bámulnak rám. Cain olyan szorosan összeszorítja a fogát, hogy valószínűleg belesajdul a feje.

– Jól vagyok – mondom neki, és elveszem a kezét az arcomról.

Feszített állkapcsán megrándul egy izom.

– Mi volt ez?

– Az árnyak – mondom. Ez a legegyszerűbb magyarázat. Ha elmondanám neki, hogy rettegek, hogy Eidolon valami szörnyűséget tett Revennel, azzal feloldanám a zsibbadtság állapotát. Az egyetlen dolgot, mely jelenleg összetart.

– De most már uralod őket? – kérdezi Cain.

Annyira csábító lenne a szemébe nevetni. Mivel ő maga is imperium, azt gondolná az ember, csak tudja, milyen ostobaságot kérdezett.

Nekünk, akik hatalommal rendelkezünk, meg kell ismernünk azt, és fokozatosan kell fejlődnünk benne. Az én képességem túl fiatalon mutatkozott meg, jóval Tabráé előtt. Nagyanyánk azt mondta – vagyis inkább királynői rendelet formájában megparancsolta –, hogy soha ne használjam. Soha. Omma pedig, aki felnevelt, úgy érvényesítette ezt a szabályt, hogy úgy tett, mintha egyáltalán nem is rendelkeznék semmiféle erővel. Magamnak kellett rájönnöm, hogyan tudom irányítani és használni, titokban.

Ez még az átok előtt történt.

Most már az árnyékokat és a sötétséget is tudom irányítani, mert a homoki nimfa összekötött Eidolon hatalmas erejével, lehetővé téve, hogy magamba szívjam.

De nagyon rosszul csinálom.

Kiderült, hogy az erő semmit sem ér kontroll nélkül. Évekbe telt… évekbe, mire megtanultam irányítani és kedvemre manipulálni a homokot.

Nincs ennyi időm.

– Bezártam őket – mondom Cainnek.

Rám bámul. Mind így tesznek.

Jobban kell hazudnom, ha túl akarjuk élni, ami ránk vár.

Bene a szárnyaival csapkod Tabra vállán ülve, és elképzelem, hogy támogatást kínál nekem. Ha valaki tudja, milyen érzés elszakadni a lélektársától, az Bene. Azóta korlátozott a kommunikációm vele, hogy Aryd amulettjét Eidolonnak adtam. Nélküle képtelen vagyok meghallani Bene hangját a fejemben.

A szívemre teszem a kezem, remélve, hogy ezt hálaként fogja értelmezni, vagy annak jeléül, hogy minden rendben lesz.

– Karokat fel, és lassan forduljatok felénk! – hallatszik hirtelen egy hang felülről.

A fenébe az egésszel.

A lila fény, ami megvilágít minket, problémát jelent. Tabra halkan felnyög. Megfogom a kezét, megszorítom, mire a fény kialszik.

Hakan felnéz. Követem a tekintetét, és meglátom, hogy a mély gödör körül, melyben a templom áll, legalább ötven savanah-i harcos áll, ránk szegezett lándzsával, íjjal vagy más fegyverrel a kézben.

– Mit is mondtál a savanah-iak túlzott bizalmáról? – morogja Vos Cainnek.

Cain eközben közelebb csusszan, hogy elém álljon.

– Visszavonom.

– Mi dolgotok van itt? – kérdezi felülről a korábbi, Hakanéhoz hasonló torokhang.

Ideje elővenni az uralkodó-kártyát.

Megérintem Cain vállát, mire ő vonakodva ellép. Tabra és én előrelépünk Hakan mellé, majd hátravetjük csuklyánkat.

– Mi vagyunk Aryd királynői – mondja Tabra nyugodt, dallamos hangon. – És átjutást kérünk.

Ennyi kell nekünk. Átjutás. Nem is biztonságos átjutás. Csak tudnunk kell, hogy a savanah-iak nem állítanak meg minket.

– Hová? – hangzik az azonnali kérdés.

A fenébe. Reméltük, hogy nem fogják megkérdezni.

– A Hurokba – válaszolom.

Halk moraj hallatszik a felettünk álló katonák közül, és többen megmozdulnak a helyükön. Nem kell közel mennem ahhoz, hogy lássam az arcukat, és felismerjem a félelmüket.

– Elutasítva – mondja határozottan a vezetőjük. – Menjetek vissza oda, ahonnan jöttetek.

A csillagok takarója a tiszta égen elsötétül, mintha Reven fátylat borítana a világra. Megfeszülök. De a sötétség ugyanolyan gyorsan eltűnik, ahogy jött. Én voltam az? Vagy az egyik árny? Vagy csak egy felhő haladt el a holdak előtt? Körülnézek, hátha más is észrevette.

– A boszorkány szemére – morogja Hakan, majd hátrahúzza a csuklyáját, felfedve arcát és tetoválásait. – Hakan vagyok, Wynega királynő fia.

Hogy kicsoda? Szinte tapintható a csoportunkat átható döbbenet. Most hallunk először arról, hogy egyáltalán rokonságban áll a királynővel, nemhogy a fia.

– Ha ez valóban igaz, akkor tiltott e földeken tartózkodnod – válaszolja a vezető. – Távozz, ne kelljen még egyszer figyelmeztetnünk.

– Beszélni akarok az anyámmal – követeli Hakan.

– Elutasítva.

Hakan felemeli a kezét, és villámok táncolnak az ujjai mentén, minden mozdulatnál szikrázva és pattogva. A levegő körülöttünk sistereg, és furcsa égésszaggal tölti meg a teret, érezhető a feszültség, és fémes ízt érzek a nyelvemen.

– Ne merészeld! – hallatszik a hang Hakan villámainak hangján át. – Mi a néped vagyunk.

– Ti voltatok a népem – válaszolja Hakan halálos nyugalommal. – Most már új népem van.

Igen, így van. De nem akarom ellenségeskedéssel kezdeni. Nem ezekkel az emberekkel kell megküzdenünk. Meg kell állítanom, mielőtt felgyújtja a helyet.

– Hakan.

Rám pillant, és először látom meg a kifejezéstelenség álarca mögött megbúvó fájdalmat. Ezek az emberek annyira féltek az erejétől, hogy elűzték. A saját anyja – aki mellesleg a királynő, mint megtudtuk – pedig hagyta, hogy ez megtörténjen.

Ez a jövőm? Egy olyan jövő, amelyben a barátaim és a családom annyira félnek tőlem, hogy elhagynak és száműznek?

Bátorítóan bólintok neki.

Vonakodva leengedi a kezét, az erő eloszlik, és visszakerülünk a kora hajnal nyugalmába.

– Nem akarunk ellenségeket szerezni – mondom az őröknek. – Aryd és Savanah régóta barátok. De fontos, hogy eljussunk a Hurokba. Ne kényszerítsetek minket harcra!

Csend támad, és halkan morajló hangokat hallok, de nem értem, mit mondanak.

– Rendben – adja meg magát végül az őr. – A ti halotti máglyátok.

Ez gyors volt. Tabrára pillantok, aki vállat von.

– Átengedünk titeket – folytatja az őr. – Két feltétellel.

Hát persze, hogy vannak feltételek.

– Savanah száműzött fia nem mehet tovább. Itt marad.

A fenébe. Nagyon jól jönne az ereje a következő feladathoz.

– Hakan? – kérdezem tőle.

– Rendben – mondja összeszorított fogakkal, és Pella felé pillant.

– És a másik feltétel? – kérdezem.

– Tabra királynő… Aryd törvényes királynője… szintén itt marad velünk. A védelmünk alatt.

Semmi rám, a hamis királynőre vonatkozóan. Nem mondják ki, de így is hallom.

Újabb pillantást váltok Tabrával, ezúttal ezernyi kérdéssel és aggodalommal telit. Ő csak kissé megdönti a fejét. Ez a válasza.

Megkönnyebbüléssel vegyes beletörődés próbál eltölteni, hogy legalább ő biztonságban lesz itt, de visszaszorítom az érzések elegyét a bennem lévő zsibbadtsággal.

Jobb lesz így.

Elvégre mindig is csupán áldozati szerepet szánt nekem a sors.

4.

Az elátkozott szeretők

Egy őr jelenik meg a templomból kivezető lépcső alján a semmiből, olyan csendesen, hogy a szellem jut róla eszembe, aki ideküldött.

– Kövessetek – mondja.

Komoly tekintete végigpásztáz minket, de Tabránál megáll, mielőtt rám térne, és ekkor szeme kissé összeszűkül.

– Maradj Tabrával – mondom Benének anélkül, hogy levenném a tekintetem az őrről.

Tabra megfeszül mellettem.

– Meren, ne…

– Erről nem vitatkozom. – A Pusztító a legjobb módja annak, hogy biztonságban tartsam, amikor nem vagyok vele, még ha ez meg is nehezíti a saját feladatom.

– Kihez beszélsz? – kérdezi az őr.

– A hollóhoz.

A homlokráncolása egyértelműen mutatja, mit gondol az értelmi szintemről.

Bene eközben nem vitatkozik, Tabra pedig nem mer többet tiltakozni.

– Óvatosan – mondom az őrnek. – Harap.

A férfi kíváncsian és óvatosan nézi Benét. Helyes. Jobban teszik, ha nem viselkednek önelégülten.

Ezt követően rövid búcsút veszünk, és követjük az őrt a templomból kifelé. Amint Hakan hallótávolságán kívülre kerülünk, Pella félrelök, hogy Horus mellé álljon, aki előttem halad.

– Tudtad? – kérdezi.

– Mit tudtam?

Nem látom Horus arcát, de hallom a hangjában a szórakozottságot, és biztos vagyok benne, hogy még a szeme is mosolyog. Teljesen tisztában van azzal, hogy mit kérdez Pella.

Pella először vet rá egy dühös pillantást, majd a válla felett rám.

– És te tudtad – szinte morogja –, hogy Hakan királyi sarj? – Hangja megemelkedik, miközben kinyújtja a karját. – Tudta ezt bárki?

Inkább a többieknek teszi fel a kérdést, mint nekem. Horus, Vos és Tziah mindannyian az Eltűntek közé tartoznak, azok közé, akiket Reven megmentett, és akik együtt éltek az Árnyerdőben, amelyet ő hozott létre, mielőtt Eidolon katonái elpusztították. Hakan is közéjük tartozott.

A homlokomat ráncolom.

– Nem veled ment Savanah-ba, amikor Wynega királynővel beszéltél?

– Nem. És most már tudjuk, miért nem – morogja Pella komoran.

Vos megsimogatja a vállát.

– Nekünk sem mondta el, ha ez megnyugtat.

Pella még morcosabbá válik, és lerázza a kezét.

– Nem nyugtat meg.

Az őr mindezt figyelmen kívül hagyja, és egy meredek ösvényre vezet minket, amely a verem falainak oldalán kúszik felfelé. Horus és Cain – egyikük előttem, másikuk mögöttem – kétségtelenül azon vannak, nehogy sikítva elmenekülhessek. Nem jövök ki jól a magassággal, de most már megtanultam kezelni.

Megtanultam, hogy a halálos zuhanás nem a legrosszabb dolog, ami történhet velem.

A vezetőjük – egy kapitány, amit az egyenruháján lévő jelekből látok – a csúcson vár ránk. A borotvált fejbőrén lévő tetoválások mások, mint Hakanén. Az egyik oldalon egy bikát ábrázol, amelyről köztudott, hogy makacs állat. Ez figyelmeztetés arra, kivel van dolgunk? Talán, tekintve, hogy milyen bizalmatlan kíváncsisággal néz ránk.

– Tropikis király vérdíjat tűzött ki a fejetekre. – Ez az első dolog, amit mond nekünk.

Mind az öten a fegyverünkért nyúlunk, de ő felemeli a kezét.

– Wynega királynő parancsot adott, hogy ne törődjünk vele. – A tekintete lassan végigfut rajtam a fejem tetejétől a lábujjamig. – Szóval igaz, ketten vagytok – mormolja magában. – Értem, miért váltotok ki ilyen… töméntelen erőszakot.

Tátva marad a szám.

– Ez meg mit jelentsen?

A szemöldöke szinte a hajvonaláig emelkedik.

– Csak azt, hogy gyönyörű vagy, úrnő.

Ha nem burkolna be a zsibbadás, a szavai valószínűleg zavarba ejtenének. Az emberek csak úgy nem mondanak ilyesmit. Felveszem a legfenségesebb testtartásomat, és a legjobb tudásom szerint utánzom nagyanyám gőgös megvetését:

– Tisztában vagyok vele, de vigyázz. Ne feledd, egy királyi személlyel van dolgod.

A gesztenyebarna szemekben tisztelet villan fel.

– Most már értem, miért te vagy a hasonmás.

Gondolom, elterjedt a hír a rejtőzködő arydi hercegnőről.

– Csak az időnket vesztegetjük – morog Cain.

Az őr tekintete köztem és Cain között vándorol, szemében spekulatív szórakozottság csillog, mielőtt visszatér katonához illő komolyságához:

– Jó oka van, hogy senki sem megy a Hurokba.

Cain rámered.

– Ezt már tudjuk.

A kapitány a tekintetét egy pillanatra sem veszi le rólam.

– Kétlem.

Felsóhajtok. Az, hogy itt kell állnom és bizonyítanom, csak késlelteti a dolgot. Utálom a késlekedést.

– Hakan elmesélte nekünk a legendát.

Amíg Marianában vártuk az éjszaka beköszöntét, Hakan elmondta, kivel és mivel kell szembenéznünk.

Egyszer régen egy Aesthetus nevű férfi meglátta tükörképét egy csendes tó vizében, és annyira lebilincselte önnön szépsége, hogy már az éhségével sem törődött, és sorvadni kezdett. Végül megjelent egy Mimick nevű nő, egy alakváltó hylorae. A másik oldalon belépett a vízbe, majd felúszott a férfi tükörképéhez, és felvette a férfi vonásait, csak női alakban, hogy az beleszeressen, és kilépjen transzából. A lélekkötési rituáléjuk során Aesthetus azt állította, hogy ők ketten a leggyönyörűbb teremtmények a világon, szépségük még az istennőkén is túlmutat.

Savanah azzal büntette hiúságukat, hogy Aesthetust olyan bestiává változtatta, ami csak a víz alól láthatja tükörképét, Mimicket pedig olyan ismeretlen formájú szörnyeteggé, ami csak mások szavait képes ismételni.

A Hurok az az útvesztő, amelyet az elátkozott szerelmesek építettek, hogy távol tartsák a kíváncsiskodókat.

A kapitány hátrapillant, kelet felé, majd vállára veti íját.

– Megölnek mindenkit, aki csak belép. Az istennők nevére, miért akarnál oda menni?

Elmondhatnám neki az igazat – hogy nekünk csak az számít, hogy megszerezzük Savanah amulettjét –, de akkor el kellene árulnom neki, hogy az Örök Halál Földjén egy szellem árulta el nekem, hogy itt van, és hogy hogyan juthatok hozzá.

Biztos vagyok benne, hogy ezt jól fogadná.

Ez az utolsó amulett, amely a hat eltűnt istennő egyikét tartalmazza, és a legfontosabb alkutárgyunk az Eidolon elleni harcban. Az én ostoba hibámnak köszönhetően a király két amulettet tart a kezében – Tyndráét és Arydét. Nekünk három van: Marianáé, Tropikisé és Wildernyssé. Vagyis nagyjából a miénk. Reven egy titkos árnyékzsebben rejtegeti őket, amelyhez csak ő fér hozzá. Még nem találtam ki, hogyan juthatnék be oda, vagy hogy egyáltalán lehetséges-e.

Ha Eidolon hozzájutna ehhez előttünk, akkor mindkettőnknek három lesz, és előnyre van szükségünk, mielőtt újra szembeszállunk vele.

– Nincs más választásunk – mondom egyszerűen. Minél kevesebben tudnak róla, annál jobb. Nekik és nekünk is.

A homlokán ráncok jelennek meg, és a templom felé pillant, mintha azon gondolkodna, visszaküldjön-e minket, vagy hagyja, hadd meneteljünk a halálba.

Nem kell hangosan kimondania a gondolatait. Már magam is végiggondoltam őket.

Egy okosabb királynő más megoldást talált volna erre. Egy bátrabb királynő egyedül jött volna ide. Egy őszinte királynő beismerné, hogy Eidolon szelleme azt mondta, csak Tziah és még egy másik személy kell, hogy itt legyen. Rólam nem mondott semmit.

A kapitány végül bólint.

– Akkor remélem, sikerrel jársz. Az anyaistennő legyen veled!

– Köszönöm. – Elhallgatok egy pillanatra. – Van valami tanácsod?

– Igen. Ne menj.

Mindenki tréfamester.

– Kivéve ezt.

– Én arra szavaztam, hogy ne menjünk – mondja Vos. – De felülbíráltak.

A kapitány újra kelet felé néz.

– Amikor valami fuvolához hasonló hangot hallunk, a Szent Fa mellett a fű megmozdul, és általában sikoltozás követi. Annak ellenére, hogy több kilométerre vagyunk onnan, látjuk és halljuk.

Eidolon szelleme beszélt a fuvoláról, de arról nem, hogy ez ébresztheti fel a szörnyet. És mi ez az egész a fű mozgásáról?

Talán mégsem tudunk mindent.

Cainre nézek, mire megvonja a vállát. Ő az egyetlen, aki kezdettől fogva támogatta ezt az ötletet. Amíg ő velem van, addig folytatjuk.

– Köszönöm – mondom a kapitánynak.

Ismét bólint, majd élesen megfordul, és felvezet minket az úton. Mielőtt követném, visszanézek a templomba, ahol a többiek állnak, és felnéznek rám.

Most, amikor Tabrára nézek, aki a földben lévő lyukban áll, olyan, mintha egyenesen egy sírba néznék le.

Nem mintha egy királynőt valaha is eltemetnének. Tabra sírboltja már készen áll, díszesen és csillogóan. Talán a saját halálomat látom magam előtt, ahogy utolsó szeplőig és hegig – a legújabbakat leszámítva – magam tökéletes mására tekintek. Reszketnem kellene a félelemtől, miközben aggodalom rágja a gyomromat.

De kézben tartom az árnyakat, a zsibbadás átjár és elborít, mintha homokdűne alá temetnének. A Revennel való kötelékem jelei némák, ahogy ő is.

Ahogy a szívem is.

– Rendbe fog jönni – suttogja Horus mögöttem. Az esküdt testőrömnek is volt egy lánytestvére.

– Tudom. – A szavak hidegen csengenek. Olyan hidegen, ahogy belül érzem magam.

Istennő, kérlek, legyen jól Reven.

Tziah megszorítja a karomat, én pedig kényszerítem a lábaimat, hogy mozogjanak, és elsétálok azoktól, akiket szeretek. Nem ez az első alkalom, hogy ezt kell tennem, és biztosan nem is az utolsó.

Megállok, amikor elérjük a gödör tetejét, és először látom meg igazán Savanah füves területeit. Kilométereken át láthatom a mezőket. Mind barna, ha a legközelebbi részekből lehet következtetni, nem pedig tavaszi zöld, amilyennek ilyenkor lennie kellene. Tyndra kegyetlen telének karma szemmel láthatóan mélyen a birodalomba váj – még annál is jobban, mint Marianában. Minden fűszálat vékony jégréteg borít. A szél halkan cirógatja a mezőket, és csengő recsegés hallatszik.

A közelben lassan hömpölygő folyó általában termékeny, fekete partjait hóréteg borítja.

A templom gödre nyílt és magányos, sehol egy épület, amíg a szem ellát. Savanah az egyetlen birodalom, ahol a templom nem közvetlenül a fővárosban vagy annak közelében található. Valójában a hosszú, keskeny birodalom másik végén van, a civilizációtól a lehető legtávolabb. Lassan megfordulok, magamba szívom a végtelenségét, és a távolban megpillantom úti célunkat.

– Mit gondolsz? – kérdezi az őr.

Talán azt várja, hogy költői szavakkal áradozzak, ámuló csodálattal? A korábbi énem ezt tette volna.

– Gyönyörű.

Cain mögöttem felsóhajt. Tziah, aki most az őr háta mögött áll, éles pillantást vet rám. Azt hiszem, ez nem volt elég lelkes. Aztán a kapitánynak is láthatóan int a kezével, és Vos lefordítja:

– Békés.

A savanah-i katona kinéz a mezőkre, én pedig tanulmányozom az arckifejezését, amely valahol a szomorúság és a harag között van.

– Látnod kéne, amikor nincs jég és hó. Dús és zöld, bőséges. De Tyndra fagyai…

Elhallgat.

Sok birodalom, Savanah-t is beleértve, nem fogja túlélni Tyndra telét. Itt túl hideg van, míg a határaink mentén a Pusztítóktól való védelem érdekében Aryd istennő által létrehozott üvegfalak miatt túl meleg van, ami kiszárítja az oázisainkat és lerövidíti az esős időszakokat. Wildernyss mindennap magasabbra emelkedik az égbe, és az óceán fenekén hagyott űr egyre mélyebbre szippantja Tyndrát a vizekbe. Marianát elborította a tél, tönkretéve a mérsékelt éghajlatú birodalmat. Még Tropikis déli határain is áttört a hideg.

A birodalmak szétesnek, mert az istennők nincsenek itt, hogy helyrehozzák őket.

Szeretném helyrehozni őket, de ehhez ki kell szabadítanom az istennőket. Még mindig nem tudjuk, miért zárta őket az ősöm azokba az amulettekbe. Ahelyett, hogy segítenék, könnyen lehet, hogy pokoli katasztrófát szabadítok egész Novára.

Feltéve, hogy egyáltalán képes vagyok arra, amiben Eidolon kudarcot vallott, és rájövök, hogyan szabadíthatom ki őket.

A kapitány kelet felé mutat.

– Három kilométerre arra van a Szent Fa, aztán dél felé kell fordulni, és még másfél kilométert menni.

Más szavakkal, legalább három óra gyaloglás.

Odafordulok, amerre mutat, és egy aprócska csodálkozás áthatol a zsibbadtságom fátylán.

A Szent Fa.

Teljesen kivehetően látszik a horizonton. Lehetetlen nem észrevenni. Egy hatalmas őrtorony magasodik a lassan rózsaszínűvé váló égboltra, csillogó kékesfehér jéggel borítva, eltérően a körülöttünk fagyos földtől. A fájuk mindig fagyos volt, soha nem olvadt el. Savanah és Tyndra ikeristennők, és ajándékba adták a fájukat a másiknak.

Hiányoznak egymásnak? Különböző amulettekben elválasztva és a birodalmak uralkodói között szétszórva, Savanah-t még az emlékezet is elfeledte. Tudom, milyen érzés, ha hosszú ideig nem látom az ikertestvéremet, holott azok csak hetek és hónapok voltak, nem évszázadok.

Cain a vállával meglöki az enyémet.

– Legalább ezt együtt láthatjuk.

Viszonzom a lökést, hogy elrejtsem a mosolyomat. Gyerekként, mielőtt bármelyikünk is elhagyta volna a birodalmát, mindig azt mondtuk, hogy együtt fogjuk először látni az összes Szent Fát. Ezt az ígéretet végül mindketten megszegtük.

– Meddig várjunk rád? – kérdezi a kapitány.

Nem teszek úgy, mintha nem érteném. Az emberek nem jönnek vissza a Hurokból. Azt feltételezi, hogy mi sem fogunk.

– Hadd döntse el a nővérem.

5.

A Hurok

Órákba telik odaérnünk.

Mire elérjük a Hurok bejáratát, a nap már magasan jár az égen. Fázunk, fáradtak és éhesek vagyunk, és egy halálos labirintusba belevágni az utolsó dolog, amit bármelyikünk is szeretne, de itt vagyunk.

Az indákkal benőtt boltív alatt egy vastag, magas fűből formálódott folyosóra pillantunk. Minden zöld, nincs egyetlen fagyos csillanás sem, és a termékeny talaj és a tavasz csábító illata száll felém. Figyelmeztettek, hogy ez a hely önmagában is halálos, tele szűk járatokkal, zsákutcákkal, holtágakkal és örvényekkel… és a szűnni nem akaró érzéssel, hogy a halál a falak mögül figyel.

– Legalább nem éjszaka próbáljuk meg – mondja Pella halkan.

Vos ráteszi a kezét Cain vállára, és előrelöki.

– Menj csak!

Cain int neki, hogy ő menjen.

– Ha annyira sietsz, tied az elsőbbség.

– Minden rendben – mondom. – Mindannyian rendben leszünk.

Két „rendben” két mondatban. Nem csak a barátaim vonakodnak ettől az egésztől. A szellem elmondta, hogyan juthatunk át – a Hurok belsejében a fű olyan sűrű labirintust alkot, hogy még ha akarnánk sem tudnánk más utat találni, de kezdek attól tartani, hogy a szellem néhány fontos dolgot elhallgatott.

Tziah felhúzza a szemöldökét, és előrelép, figyelmen kívül hagyva Cain kísérletét, hogy megállítsa. Vos, akit váratlanul ér a helyzet, előreszalad, hogy megelőzze, mire Tziah újra a szemét forgatja a háta mögött.

Mivel egy szemvillanással később a fű nem falja fel őket, utánuk indulunk.

Balra. Jobbra. Aztán újra balra. Miután incidens nélkül eljutunk eddig – azon a furcsa érzésen túl, hogy nem vagyunk egyedül –, a labirintusban való eligazodásra koncentrálok.

Valami fényes fehér csillogás villan fel a fűszálak között. Újra megpillantom, és némi félelem tör felszínre bennem.

– Ti is látjátok?

– Mit? – kérdezi halkan Horus.

– Azt a fehér… Hoppá – botlok meg egy gyökérben. Morcosan ugrálok egy lábon, és a lüktető lábujjamat dédelgetem. – Figyeljetek, hova…

Ám ahogy lenézek, egy szemvillanás alatt megfeledkezem lábujjamról.

Az ugyanis nem egy gyökér, ami kiáll a földből – hanem egy csont, amit a nap fehérre szívott, s aztán körbeszőtte a fűfal gyökérzete.

– Ez csak egy csont. – Pella a cipőjével meglök egy másikat, és a homlokát ráncolja. – A kapitány azt mondta, hogy aki csak bemerészkedik ide, mind holtan végzi.

– Ez nem segít, Pell – morog Cain.

– A szellem nem azt mondta, hogy ne álljunk meg? – Pella megböki a hátamat, unszolva, hogy továbbmenjünk.

Minden óvatos lépésnél újabb csontok fogadnak minket, szétszóródva, halmokba gyűlve a fű tövében. Zsenge hajtások nyújtóznak csípőcsontok nyílásaiból és koponyák üres szemgödréből.

– Egy gramm hús sincs rajtuk – mutat rá Vos komor arccal. – Ez egy remek ötlet volt, Meren.

Ha bárhol másutt lennénk, azt gondolnám, a csontokat állatok szedték szét, miközben a szabadban feküdtek, de ez nem tűnik helyesnek. Inkább fest úgy, mintha egy pillanat leforgása alatt csupaszították volna le őket. Halál szaga sem terjeng a levegőben. Még csak rothadás nyoma sincsen.

Mi képes erre?

– Talán régiek. – Általában nem derűlátó hírében állok, de a bajt sem szoktam magamra vonni.

Horus felajzott íjjal, feszült tekintettel pásztázza a keskeny folyosót, amelyen haladunk.

– Nem hiszem, hogy sokat segít, hogy nappal jöttünk ide.

Most már késő. Csak két kanyar van hátra, hogy elérjük a labirintus közepét.

Megállíthatnám őket itt. Visszaküldhetném őket arra, ahonnan jöttünk, az idevezető irány ellenkezőjén. Nem kell kockáztatniuk az életüket miattam.

Milyen szörnyűséges királynő hagyja, hogy a legközelebbi barátai – akik számomra inkább családtagok – ezt tegyék? Hatalommal bírok. Meg kellett volna parancsolnom nekik, hogy maradjanak hátra. Maradjanak kívül. Akármennyire is makacskodtak.

Vos megáll előttünk, mielőtt a labirintus élesen jobbra kanyarodna. Az ujját a szájára teszi, majd magára és Tziah-ra mutat. Megegyeztünk ebben a következő lépésben. Ragaszkodtak ehhez a részhez, összefogtak ellenem még a tervezés során is, hogy biztosan ne próbáljam megvédeni őket… mert én vagyok a királynőjük. Vos és Tziah nélkülem haladnak tovább, és mi csak várhatunk. A szellő minden fuvallata megfeszít; annyira törékeny vagyok az aggodalomtól, hogy bármelyik pillanatban összeroppanhatok.

Megnézem a napot az égen. Túl régóta vannak távol.

Egyik lábamról a másikra állok, a nyakamat nyújtogatom, és próbálok meglátni valami jelet, valami nyomot.

Egy erős kéz megragadja az enyémet, megszorítja, és felnézek a mélybarna szempárba. A férfira, aki azóta a barátom, mióta kislányként eltévedtem a sivatagban, és ő volt az, aki rám talált. Cain segített átvészelni a fájdalmas gyerekkoromat és serdülőkoromat. Ő volt az egyetlen, aki értem jött, amikor elraboltak. Feláldozta a népét, hogy megvédjen engem és az enyéimet, és most, apja akarata ellenére, velem jött ide. Elküldhette volna Pellát egyedül. Ő szem előtt tartotta volna a zarifátus érdekeit.

De nem tette.

Reven biztosan azt mondta volna, hogy vigyek magammal mindenkit. El tudom képzelni, ahogy vele ülök a tűz körül, amikor ezt a tervet megbeszéltük. Komor lett volna az arca, és ugyanúgy utálta volna kockáztatni a többiek életét, mint én, de ragaszkodott volna hozzá… hogy megvédjen.

Ezért kellett volna pont az ellenkezőjét tennem. Talán ha nem lett volna ennyire elszánt, hogy megvédjen, még mindig itt lenne.

– Nem kellett volna eljönnöd – mondom halkan.

Ahogy Cain rám néz, szemében frusztráltság és szórakozottság keverékével, az annyira ismerős már többévnyi barátságunk távlatából. Felemeli a kezemet, és a szívére helyezi, amely erősen és egyenletesen ver a tenyerem alatt.

Tudom, mit akar ezzel a gesztussal mondani. A kimondatlan szavak közöttünk apránként meggyengítik a szívemet, amely már úgyis olyan, mint egy összetört tükör, amelyet egyszer már összeraktak, miután leejtették.

Az árnyak megmozdulnak.

– Mindannyiukat meg fogod öletni – suttognak. – Az pedig fájni fog. Különösen az ő elvesztése.

Cainre gondolnak.

A zsibbadást falként szorítom magam köré, és az árnyak ismét elhallgatnak. Ekkor jelenik meg Vos a fűfolyosó sarkánál, Tziah-val a nyomában. Csendes megkönnyebbüléssel sóhajtok fel. A lány tekintete Cain mellkasára, a rá simuló kezemre téved, de nem reagál. Tziah mindent észrevesz.

Elhúzom a kezem, amitől Cain megmerevedik.

Miután ez a nap véget ér, el kell hagynom őt. El kell vinnem Tabrát és az Eltűnteket, és hátrahagyni Caint és a népét. Tudom, hogy szövetségeket kötöttünk más zarifátusokkal Aryd egész területén, de ezt feladhatom. Ha megölöm Eidolont, nem lesz szükségünk szövetségesekre. Nem fair Cainnel szemben, hogy belekeveredett a dolgainkba. Van egy lélektársam, akit mérhetetlenül szeretek, még ha ebben az életben soha többé nem is láthatom. Igyekszem nem táplálni Cain velem kapcsolatos reményeit, de a barátságunk bizalmas és megnyugtató. Úgy érzem, hogy kihasználom őt.

Észreveszem, hogy Pella néz. Nem vádlóan. Inkább… szomorúan.

– A tó ott van, ahol a szellem mondta – közli Vos halkan.

Jó.

– Csak Tziah és én mehetünk tovább. – Ez nem teljesen igaz, de nem kockáztatom senki más életét. – Készen kell állnotok arra az esetre, ha ez nem működik.

– Készen állni mire? – kérdezi Cain.

– Bármi is legyen a fuvola hatása, ha a kapitánynak igaza volt. A szellem csak azt mondta, ne hagyjuk, hogy az egyik szörny felébressze a másikat. Remélhetőleg Tziah elég lesz ahhoz, hogy ez ne történjen meg.

Horus egy lépéssel közelebb jön.

– Nem engedlek el egyedül, úrnőm.

Tudtam, hogy ezt fogja mondani. Rátettem a kezem az övére, hogy visszatartsam.

– Maradj a többiekkel. Ez parancs.

Az állkapcsa szorosan összezárul, a torka olyan feszes, hogy meglepő, hogy tud nyelni. De bólint. Nagyon utálom, amikor muszáj kijátszanom a királynő-kártyát.

– Bízzatok bennem – mondom. – Azt mondták, ezt kell tennem.

Cain hosszú ideig keményen bámul rám, majd elfordítja a tekintetét, az ő állkapcsa is megfeszül.

Vosnak, aki eddig heves jeleléssel társalgott Tziah-val, kell azt mondania, hogy „Menjetek”, hogy a többiek visszavonuljanak.

Tziah feszes mosolyt villant Vosra, aki erre komor tekintettel válaszol. Ő sem boldogabb a többieknél, de bíznak egymásban.

Intek Tziah-nak, hogy mutassa az utat.

– Ha meglátod a fuvolát, tedd a dolgod.

Hátranyújtja a kezét, megfogom, és követem őt a labirintusban. Az első jobbkanyar után nyomasztani kezd az elszigeteltségünk. Csak a hosszú, karcsú, zöld leveleket, a felhők közül kilátszó égboltot, Tziah ragyogó fehér hajának hátulját és nyakának mélykék bőrét látom. És persze a csontokat a lábunk alatt.

Még egy kanyar, és megáll, majd int, hogy menjek közelebb. Körülnézek, és látom, hogy a labirintus egy tágasabb térre nyílik, ahol a napfény csillog a vízen. Óvatosan előrehaladva átvizsgálom a tó körül lévő kis tisztást. Ahogy vártam, senki sincs ott. De ezt már előre sejtettem.

Az egyik kezemet felemelve jelzem Tziah-nak, hogy maradjon a helyén, míg én közelebb megyek a tóhoz. Amikor semmi sem történik, letérdelek a tükörsima víz mellé, amely visszatükrözi az ég kékjét és a lustán úszó fehér felhőket, majd előrehajolok fölé.

Kérlek, ne hagyd, hogy ma bárki meghaljon.

A tükörképem visszanéz rám a víztükörből – széles, macskaszerű, borostyánszínű szemek, felfelé ívelt ajkak, az államon lévő gödröcske, vastag, sötét haj, copfba fonva, az egyik vállamra ejtve.

Remélem, működik.

Tisztán és érthetően felkiáltok:

– Aesthetus!

6.

Szörnyek ébredése

A víz tükrében arcképem mása hullámzik, alakja és színe megváltozik, és úgy tűnik, egy másik fej körvonalait látom – szarvak, nagy pofa, sötétbarna szőr és fekete, gyöngyházfényű szemek. Mielőtt előbújna, gyorsan hátrahőkölök, elrejtve az arcomat.

Semmi sem történik.

Huh. Ennek elméletileg elő kellett volna csalogatnia.

De Eidolon szelleme pontos utasításokat adott. Ahhoz, hogy Aesthetust előcsalogassa, egy nőnek vágyakozással teli hangon kell szólítania. A zsibbadás ellenére is kissé összeszorul a gyomrom. A fenébe.

Visszanézek Tziah-ra, aki int, hogy próbáljam meg újra. A víz felé fordulok, tudva, hogy anélkül próbálok felkavarni egy darázsfészket, hogy a darazsak rám özönlenének vagy megcsípnének.

Vágyakozás. Beépíthetem a hangomba anélkül, hogy ténylegesen érezném, igaz?

Megköszörülöm torkomat, majd a víz fölé hajolok, és újra szólítom. De most sem történik semmi.

A pokolba.

Éreznem kell valamit. Engednem kell magamnak. Kockázatos. Jelzek Tziah-nak. Mutatom neki, hogy legyen óvatos. Tisztában van vele, ahogy mindannyian, hogy ha az árnyak átveszik az irányítást felettem, meg kell próbálnunk megállítani. Megígértettem velük.

Ez… fájni fog.

Lehunyom a szemem, és mély levegőt veszek. Arra gondolok, hogy Eidolon elvitte Revent, és azóta minden alkalommal, amikor szólítottam, vártam, hogy halljam a hangját. Imádkoztam. Most ebbe a reménybe bízok, a mély kút felett lógva, ahol az árnyak laknak, a saját kötelembe kapaszkodva.

Annak ellenére, hogy érzem, a kapcsolatom Revennel olyan… hideg marad. Olyan üres.

A harag felkavarodik bennem, egy csipetnyi bűntudat társaságában. De utálom, hogy elhagyott, hogy rám hagyta az árnyakat, hogy egyáltalán úgy döntött, feláldozza magát. Ezért meg akarom ütni. Keményen.

Ne gondolj erre.

Inkább az ürességre koncentrálok. Eleinte a vágy, hogy még egyszer halljam Reven hangját, csak bizsergés a hasamban, ami egyre növekszik és terjed, amíg minden porcikám vágyakozik… de valami sötétebb rejlik mögötte. A reménytelenség éles pengéje újra és újra megvág, mert az ösztönöm azt súgja, hogy nem fog válaszolni.

– Mit csinálsz? – kérdezi az egyik árny, kimászva a lyukból, ahová bezártam őket.

De ezúttal nem kacag.

Jó. Engedem, hogy többet érezzek. Mindent. Az egészet. Beleértve a mérgező, szánalmas hitet is, amely ugyanúgy megölhet, mint életben tarthat. A haragot is. És a bűntudatot. A kudarctól való félelmet és azt, hogy nélküle nem vagyok képes erre. A magányt. A csontig hatoló félelmet.

És fáradt vagyok. Nagyon fáradt.

Megtöltöm magam mindennel, amit az árnyakkal együtt eltemettem, amíg fájni nem kezd. Amíg a könnyek ki nem csordulnak a csukott szemhéjaim alól. Amíg a torkom össze nem szorul. Amíg a szívem nem kiált, hogy álljak le.

Aesthetus is ugyanilyen kétségbeesést érzett ezekben a századokban? Anyaistennő, hogyan tudta elviselni?

Kinyitom a szemem, és a víz fölé hajolok, hogy meglássam a tükörképem, és szólítom. Nem Reven nevét kiáltom, de akár azt is kiálthatnám.

– Aesthetus!

A hangom elakad a nevétől.

És működik.

A tükörképem a vízben megremeg, én pedig felhördülök, és gyorsan hátrahúzódok.

– Bolond vagy? – Még több árny kúszik ki a kútból.

A tó azon része, amelyet most látok, továbbra is tükörsima, de hallom. Egy férfi hangja érkezik a víz alól, tele ugyanazzal a vérző reménnyel. Bár olyan tisztán hallatszik, mintha közvetlenül mellettem állna.

– Mimick?

Aesthetus a szerelmét hívja. Szélesre nyílt szemmel körülnézek, várva, hogy megjelenjen a másik szörny. De semmi sem történik.

Újra várok. Időt adok neki, hogy körülnézzen, tudva, nem lát semmit és senkit. Ki kell csalogatnom a vízből. A szellem nem mondta, de úgy tűnik, ehhez több próbálkozásra lesz szükség. Amikor úgy érzem, elég sokáig vártam, kényszerítem magam, hogy újra megpróbáljam. Hogy átengedjem az érzelmeket, hogy még több árnyék csússzon ki a kútból. Elárasztanak. Ismét a víz fölé hajolok, és Aesthetust szólítom. Aztán visszahúzódok.

– Mimick? – válaszol. Ezúttal hangosabban. – Ne bújj el előlem!

Kétségbeesése egyre növekszik. Nem kell látnom, hogy tudjam, mert hallottam már ezt a hangszínt a sajátomban. Felemelem a kezem, jelezve Tziah-nak, hogy készüljön. Mindössze egyetlen pillanatunk lesz, amikor kijön a vízből.

A szívem a bordáimat veri, mert nem tudom, hogy képes leszek-e még egyszer megnyílni a saját fájdalmam előtt.

– Ne csináld! – suttogja Reven hangja, de tudom jól, nem ő az.

Az árnyak félnek?

Kinyújtom a kezemet, hogy kapcsolatba lépjek Revennel, és kívánom, kívánom, kívánom, de nem érzem őt, miközben az ujjaimmal visszaszámolok, hogy Tziah lássa – három, kettő, egy.

A fejemet a víz fölé dugom.

– Aesthe…

Víz robban az arcomba, és egy lény – félig ember, félig állat – tör elő a mélyből, és fél kézzel megragadva a torkomat felemel. A tó partján áll, legalább két méter magas, és a víz fölé lógat.

Régen a legszebb élő férfinak tartották, de most a törzse és az arca egy bikáé. Ennek ellenére még mindig látom a szépséget válla vonalában, s a hasa ívében, amely a nadrágja derékvonaláig ér.

A haragtól fennakad a szeme, miközben üvölt. Sötét foltok táncolnak a szemem előtt. A kezemmel kaparom a kezét, próbálok kiszabadulni. Lélegezni. Harcolni.

– Te nem Mimick vagy – mondja olyan hangon, amely egyszerre emberi és állati. Mély és mennydörgő, akár a paták dübörgése a kemény talajon. Aztán még erősebben szorít.

– Ezért megfizetsz.

Felemeli a másik kezét, és meglátom.

A fuvolát.

A szeretője csontjaiból készült. Mimick csontjaiból.

Nem ujjakból van kialakítva, vagy talán egy faragott, üreges karcsontból, ahogy elképzeltem. Egy koponya, amelynek állkapcsa úgy van kinyitva, mintha örökké sikoltana, egy másik, lyukakkal teli csont pedig kiáll a tátott szájából.

– Talán a te bájos csontjaid végre teljessé teszik őt. – Aesthetus az ajkához emeli a szörnyűséget, és belefúj a koponya hátsó részén lévő lyukba, mire sikolyhoz hasonló hang szökik ki annak állcsontjai közül.

Megidézi a szörnyet.

– Ne! – kiáltják az árnyak egyhangúlag a fejemben.

7.

A halálnak sok hangja van

Nem tudom, hogy Aesthetus megszólaltat-e egyetlen hangot is az ajkán lévő groteszk hangszerből, mert megfújásával egy időben egy másik, ádáz és dühös hang hangzik fel körülöttünk.

Először sziszegés, mint egy felkavart kígyófészek. Egyre hangosabbá válik, belülről feszítve szét a fejemet. Összeszorítom a fogamat az ismerős érzés ellen.

Tziah ereje.

A hang, mint fegyver. Ha elég sokáig nyitva tartja a száját, bénító hatással bír. Legyengít. Sőt halálos is lehet.

Ahogy Aesthetus tart engem, muszáj két kézzel kapaszkodnom belé, így nem tehetem a fülemre a kezemet. A fenevad őrülten néz körül, közben prüszköl és szaglászik, majd erősebben fúj a csontfuvolájába, de a hang nem hallható. A zaj miatt. Tziah kilép a nyílt térre, és még jobban kinyitja a száját, amitől a hang elviselhetetlenné válik. Nedvesség szivárog az orromból, mely ráfolyik a nyakamon lévő kézre. A szörny orrlyukából is vér csorog.

Aesthetus elenged. A sokk követ, és csapkodok, amikor csobbanva a vízbe érkezem, és vagy a tó vizének a fele az orromba vagy a torkomba kerül. Hála az istennőnek. A víz alatt, ahol a füleim némi nyugalomra lelnek, látom, ahogy a lény mindkét kézzel a fuvolát fogja, és egyre csak fújja, amíg a szeme kidülled és vér sarjad szemzugából.

– Menekülj! – Az árnyak hangja úgy lüktet fejemben, mintha ököllel püfölnék belülről. Kiabálnak. – Mentsd magad!

– Nem. – Meg kell szereznem azt a fuvolát.

Aesthetus Tziah felé fordul, és rohanni kezd felé, dühös üvöltést hallatva, aminek hallatán még a víz ellenére is összerezzenek.

Kék és fehér villanás látszik, ahogy Tziah ügyesen elugrik a bika útjából. Megvágja ívelt pengéjével, de az nem üvölt fel fájdalmában. Helyette mosoly terül el arcán.

Mert hogy megvédje magát és harcoljon ellene, Tziah becsukta a száját.

Felbukkanok a felszínen, és kimászok a tóból, amit a vizes ruhák és a csúszós talaj kissé megnehezítenek.

De nem vagyok elég gyors.

A fuvola egy szemvillanás alatt az ajkához kerül, ám ekkor egy ostorszíj csap le rá a Hurok bejáratának irányából, ahonnan mi is jöttünk, és a csuklója köré tekeredik.

Pella. Biztosan ő az.

Aesthetus átfordítja nagy testét, és a mozdulat kitépi az ostort a gazdája kezéből. Feláll, a fuvolát az ajkához emeli, és egyetlen tiszta és pontos hang csendül fel a levegőben.

Nem robbanás. Nem nyögés. Nem is sikoly.

Hanem zene. Édes, mint a madárdal, és kísértetiesebb, mint egy üres sír.

Az árnyak meglehet, saját félelmem visszhangozzák fejemben:

– Mimick meg fog minket ölni.

Mimick? Az az átkozott szellem nem mondta el, mi történik, ha a fuvolát megszólaltatják, csak azt, hogy ha felcsendül, akkor nincs menekvés, és valószínűleg holtan végezzük.

Aesthetus önelégült mosollyal hátralép.

– Te kényszerítettél rá, hogy felébresszem.

Egy ugrással visszaszökik a tóba. Rávetem magam a kezében szorongatott fuvolára, de elvétem, és keményen hasra esek a parton. Fájdalmasan felnyögök, és csak bámulom a vizet, ahol eltűnt. Máris újra tükörsima. Egyetlen hullám sem látszik. Mintha soha fel sem bukkant volna.

– Maradjatok rejtve! – kiáltom a többieknek.

– Késő – mondja Vos.

Felállok, és látom, hogy az összes barátom itt van, fegyverrel a kezében, vagy készenlétben tartva az erejét. Az istennő verje meg. Mindannyiukat a biztos halálba vezettem.