JOHN SCALZI

A TÖRÉKENY BÉKE

John Scalzi: The Shattering Peace

Copyright © John Scalzi, 2025

Hungarian translation © Farkas István, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Scalzi: The Shattering Peace

Tor Books, New York, 2025

Fordította: Farkas István

ISBN: 978 963 598 415 2 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Szerkesztő: Takács Gábor, Krausz Veronika

Korrektor: Barta Brigitta, Takács Zsolt

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: science fiction

Mal Fraziernek

Szeretek veled dolgozni. Sajnálom, hogy ilyen
borzasztóan nehéz eset vagyok.

ELSŐ KÖNYV

EGY

– Helló – köszöntem. – A nevem Gretchen Trujillo, és ma meg fogom gyilkolni önöket.

Mindig érdeklődve figyeltem, hogyan fogadják ezt a mondatot. Ma, a Gyarmati Szövetség Diplomáciai Akadémiájának ebben a csupasz, birkózószőnyegekkel borított, multifunkciós edzőtermében ketten meglepetten bámultak rám, ketten önelégülten vigyorogtak, egyiküknek nem tudtam megfejteni az arckifejezését, egy másik pedig kifejezetten elgondolkodott.

Hát, ja. Az igazat megvallva a reakciók kicsit változatosabbak voltak annál, mint amit általában kapok: a legtöbbször a helyiség egyik fele meglepődik, a másik fele pedig vigyorog. A legtöbb meglepett arckifejezés azoknak az újoncoknak az arcára ül ki, akikben fel sem merült, hogy a Gyarmati Szövetség Diplomáciai Biztonsági Szolgálatának orientációs képzésén a gyilkosság a tananyag részét képezi. A vigyorgók azok, akik felmérték a fizikumomat, és biztosra vették, hogy egy összecsapásban ők nyernének.

Egy kéz a levegőbe emelkedett. Az elgondolkodó újoncé.

– Igen? – kérdeztem.

– Miért fog ma meggyilkolni bennünket?

– Mi a neve? – kérdeztem az újoncot, bár már tudtam a választ. Elvégre megkaptam a dossziéikat.

– Jensen Aguilera – felelte.

– Nos, Jensen, kiváló kérdés – mondtam, majd elővettem a kabátom alatt rejtőző pisztolyomat, és az arcába lőttem.

A többi újonc csak döbbenten nézett. Mindet lelőttem, az egyik szintén az arcába kapta, a többi a törzsébe.

– Mit tanultunk ma? – tudakoltam az újoncoktól.

– Hogy maga jól lő – felelte egyikük, akiről tudtam, hogy Faiza Vegának hívják. Ő volt a kifejezéstelen arcú. A mellkasán világító paca, amelyet a rá kilőtt nanobotikus festéklőszerem okozott, már elkezdett halványodni. Ezeket a lőszereket ijesztegetésre és nem sérülés okozására tervezték, és nyilvánvalóan nem arra, hogy öljenek velük.

Ezzel együtt eléggé meg lehetett tőle ijedni. Senki sem számít arra, hogy a kiképzés első napján lelövik. Főleg nem olyasvalaki, aki úgy fest, mint egy középszintű aktakukac, és akiből legfeljebb annyi harciasságot lehet kinézni, hogy összepofozkodott már a haverjával, miután túl sok koktélt ittak egy diplomatabárban.

– Valóban megtanulták, hogy jól lövök – ismertem el –, de nem ezt akartam megtanítani maguknak.

– Megtanultuk, hogy ha valaki azt mondja, meg akar gyilkolni minket, akkor érdemes komolyan vennünk – közölte Jensen Aguilera. Az arcán már teljesen eltűnt a festék, a nanobotikus töltetet ugyanis úgy tervezték, hogy szinte azonnal leperegjen.

Rámutatva feleltem:

– Ez már jobb. Szeretném magukba sulykolni, hogy a Gyarmati Szövetség Diplomáciai Biztonsági Szolgálatának tagjaiként mindig álljanak készen a veszélyre, amely önöket és a védenceiket fenyegeti. – Körbemutattam a helyiségen. – Még olyan helyeken is, amelyekről azt hiszik, hogy tökéletesen biztonságosak.

– Ez rendben is van, viszont a maga akciója nem volt valami tisztességes… – kezdett bele az egyik vigyori, egy Owais Hartley nevű fickó, de csak eddig jutott, mielőtt az arcába lőttem volna – megint –, aztán újra lelőttem mindenkit, csak a miheztartás végett.

– A következő dolog, amire fel kell készülniük, hogy a világegyetem nem tisztességes – folytattam az okítást. – Azok, akik ártani akarnak maguknak, nem fognak finomkodni. Nem fognak időt hagyni rá, hogy felkészüljenek. Azzal kell dolgozniuk, ami maguknál van, legyen az bármi. Kezdve az agyukkal.

– Könnyű ezt mondani, amikor magánál van a pisztoly – érvelt Hartley. A tény, hogy kétszer arcba lőtték, még ha olyan lőszerekkel is, amelyeket (fizikailag) ártalmatlanra terveztek, nem javított az attitűdjén.

– Jogos észrevétel – ismertem be, és odadobtam neki a pisztolyt. Utánanyúlt, részben meglepődve, részben hogy kihasználja a lehetőséget. Mire azonban elkapta, már jóval a kartávolságon belül termettem, és végigvágtam rajta egy gyakorlókéssel. A kés pengéje egyáltalán nem volt éles, de vörös nanobotikus festék borította, ami szép csíkot húzott a jobb karjára, amikor lecsaptam. Ezt egy kanyargó átlós vonal követte a fickó hasától a bal lábáig. A közvetlenül mellette álló két újonc riadtan hátralépett.

– Átvágtam a kari artériáját – közöltem a megdermedt Hartley-vel, aki nem számított magán újabb halálfestékre. – Ha a megfelelő ponton elszorítja, akkor vélhetőleg nem fog belehalni. Sajnálatos módon a combi artériáját is átvágtam, és abba már belehalna, ráadásul gyorsan. Valószínűleg viszont nem is figyelne rá, mert a hasfalát is felmetszettem. Jó eséllyel azzal lenne elfoglalva, hogy ne terítsék be a padlót a belei, és közben észre sem venné, hogy elvérzik a lábából.

– Szent szar – szakadt ki a Hartley mellett álló újoncból, akit Fatima Alinak hívtak. Az újonctársán végighúzódó, széles vörös csíkokat nézegette.

– Szent szar, bizony – értettem vele egyet, és feléje suhintottam. A meglepetéstől egyet nyikkanva hátralépett, és a torkához kapott, amelyet vörös festék borított.

– Erre nem számított, mi? – kérdeztem a Hartley másik oldalán álló, Hamisah Meng nevű újoncot. Mielőtt felelhetett volna, őt is megvágtam egy-egy hosszú, függőleges és vízszintes suhintással a törzsére, amitől úgy nyílt volna szét, akár egy papírdoboz.

Leejtettem a kést, és odaálltam a csoport következő újonca elé, egy nagydarab, Konstantino Karagkounis nevű tag elé. Hartley-vel együtt ő is vigyorgott korábban.

– Gyerünk, maga jön! – mondtam neki.

– Asszonyom?

Széttártam a karom.

– Se pisztoly, se kés, maga pedig vagy ötven kilóval nehezebb. Sima ügy – közöltem. – A dossziéja szerint csendbiztosként szolgált odahaza az Erie-n. Tudja, hogyan kell harcképtelenné tenni egy garázdálkodó személyt. Gyerünk, tegyen harcképtelenné!

Karagkounis javára szólt, hogy láttam, amint elgondolkozik, vajon hol lehet a csapda. Legalább ötven kilogrammal masszívabb volt nálam, és legalább fél méterrel magasabb. A tömeg az ő oldalán állt, és ezt tudta, ahogy azt is, hogy ezzel én is tisztában vagyok. Azon töprengett, vajon hogyan ellensúlyozhatom a tömege okozta előnyét a sebességemmel vagy a mozgékonyságommal, vagy hogyan fordíthatom ellene a saját súlyát támadás közben. Egyszer csak úgy döntött, rájött, hogyan készülök elkapni őt, és megindult.

Tíz másodperccel később már a földön feküdt, az ujjaim mélyen az orrlyukaiban, a hegyükkel konkrétan az orrüregébe kapaszkodtam. Ez nem ölte volna meg, és ennél a pontnál nem is állt érdekemben sérülést okozni neki. Viszont ha az aktív együttműködésem nélkül próbálta volna eltávolítani az ujjaimat az arcából, nos, az minden lett volna neki, csak nem kellemes.

– Maradjon fekve! – tanácsoltam neki.

A száján keresztül kifújta a levegőt és biccentett. Kihúztam az ujjaimat az orrából, beletöröltem őket az ingébe és megveregettem a vállát.

– Bocs – mondtam, mire ő felnyögött.

Felálltam, és Faiza Vegával találtam szemben magam, aki a késemmel a kezében várakozott.

Elmosolyodtam és a fegyverére mutattam.

– Miért nem a pisztoly? – kérdeztem.

– Valószínűleg a maga biometriájára kódolták. A mieink ilyenek voltak.

Bólintottam.

– A Gyarmati Véderő veteránja. – De ezt már előtte is tudtam.

– Meguntam a földtúrást – magyarázta Vega, és támadott.

Jó volt, meg kellett hagynom. Az első döfését nagyon ügyesen időzítette, és ha csak egy tizedmásodperccel rosszabb a reakcióidőm, egy tüdővel kevesebbel fejeztem volna be az ügyet, természetesen csak képletesen. Ezután érzékelhető mennyiségű másodperceket töltöttünk azzal, hogy felmérjük egymás erősségeit és gyengeségeit.

Hogy ő hol vélte megtalálni az én gyenge pontjaimat, nem tudom, de valamivel kevesebb mint egy perc alatt én rájöttem az övére: úgy gondolta, hogy még mindig a Gyarmati Véderőben van. Mielőtt még kialakult volna a jelenlegi status quo, a GYV a földi öregek közül töltötte fel az újoncállományát. Ezek az öregemberek a katonai szolgálatukért cserébe elképesztően kidolgozott testeket kaptak, amelyek hihetetlenül erősek, gyorsak és ellenállóak voltak.

Ami remek dolog volt (már persze ha eltekintünk az első két év döbbenetesen alacsony túlélési rátájától), viszont amikor valaki leszerelt a seregből, megint új testet kapott, amit a normális emberi paraméterek mentén terveztek. Másképpen fogalmazva: újra hétköznapiak lettek.

Így viszont a harci képességek, amelyekre egy szupertestet használva tettek szert, egy olyanba kerültek át, amelyik sokkal gyengébb és sokkal kevesebbre képes. Ezért ha valaki a leszerelése után nem olyan munkát végzett, amelyben rendszeresen küzdelmekben kellett részt vennie, amikor végül valódi harcba bocsátkozott, minden egy kicsit… elcsúszott.

Vega a leszerelése után, mint ahogy említette, földműveléssel foglalkozott. Ami egy tiszteletre méltó hivatás. De nem igényelt olyan képességeket, amelyeket most megpróbált ellenem fordítani. És éppen ezért húsz másodperccel később a késem már nem nála volt, a nő viszont a földön feküdt.

– Ennek nem így kellett volna történnie – állapította meg, miközben fölnézett rám.

– Ezt elég sokszor megkapom – feleltem, és felálltam.

Ránéztem Jensen Aguilerára, az egyetlen újoncra, akit ebben a körben nem öltem meg. Felemelte a kezét, jelezve, hogy nem szeretne harmadjára is meghalni. Bólintottam és körülnéztem.

– Rendben, egyelőre végeztem azzal, hogy leöldössem magukat. Gyűljenek körém, kérem!

Így is tettek, a szégyenkezés és zavarodottság különféle stációiban álldogálva, miközben összeszedtem és elcsomagoltam a késemet és a pisztolyomat.

– Miért tudtam legyőzni magukat? – tettem fel a kérdést. – Mindannyiukat? Háromszor egymás után?

– Mert csalt – felelte Hartley. A szerencsétlen flótásnak még mindig sajgott az egója.

– Ahhoz, hogy csalni tudjak, szükség lett volna szabályokra – mutattam rá.

– Mert meglepett bennünket – próbálkozott Aguilera.

Erre bólintottam.

– Igen, így tettem – értettem egyet. – Amikor először lőttem le mindannyiójukat, az teljes meglepetés volt. Annak kellett lennie, hogy fölrázza magukat az önelégültségükből. De tovább gyilkoltam. Miért?

– Alábecsültük magát – mondta Vega.

Ráböktem.

– Pontosan. – Hartley-re néztem. – Amikor lelőttem magát, maga azt hitte, hogy a pisztolyom miatt halt meg. – Karagkounis felé fordultam. – Aztán eldobtam a pisztolyt, maga pedig arra gondolt, hogy a késem segített győzni. – Ismét Vegára néztem. – És amikor egyik sem volt nálam, maga azt hitte, hogy a képességei jobbak lehetnek az enyéimnél.

– Maga kapott kiképzést – állapította meg Vega.

– Ez így van.

– A Véderő?

– Nem egészen. De ez most nem is érdekes. A lényeg, hogy minden egyes lépésnél alábecsültek engem, már akkor, amikor beléptem azon az ajtón – az edzőterem bejáratára mutattam –, és bejelentettem, hogy végezni fogok magukkal. Erre maguk alábecsültek, én pedig öltem, újra és újra. És miközben ezt csináltam, soha nem használták ki az előnyüket, hogy megállítsanak.

– Ezt hogy érti?

– Hatan vannak, én meg egyedül. Ahogy láthattuk, egyesével bármelyiküket le tudom győzni. Viszont egyszerre egynél többet? Erősen kétséges. Ha eszükbe jutott volna szervezkedni és együttműködni, jó eséllyel megállíthattak volna. Valószínűleg véres lett volna. De meg tudták volna csinálni. Ezzel együtt csak egyiküknek jutott eszébe, hogy a saját szabályai szerint konfrontálódjon velem. – Vega felé biccentettem a fejemmel. – A többiek vagy nem is álltak ellen, vagy úgy kellett kiprovokálnom belőlük a harcot.

– Maga nem látszik veszélyesnek – jegyezte meg Karagkounis.

– Megmondtam, hogy az vagyok.

– Igen, de maga… – A fickó intett ahelyett, hogy beismerte volna a szexizmusát.

Vegára néztem.

– Legalább maga ezt jobban tudta.

– A GYV katonája voltam. Ezerféle idegennel harcoltunk.

– Ezzel pedig témánál is vagyunk – jelentettem be az egész csoportnak. – A fajok, amelyekkel a munkájuk során találkozni fognak, nem mindig lesznek humanoidok, vagy akár csak emberméretűek. Néhányan lényegesen nagyobbak. Mások kisebbek. Akadnak kétlábúak. De sokan nem azok. Lesznek, akik aranyosnak és ártalmatlannak fognak tűnni. Mások megtestesült lidércnyomásnak. Bármilyen előzetes elképzelésekkel vagy elvárásokkal is fognak hozzájuk állni, mindent újra kell majd értékelniük. És bármelyik fajnak, de tényleg bármelyiknek megvannak a lehetőségei arra, hogy veszélyt jelentsenek az emberekre, akiknek a védelmére kirendelik majd magukat. Ahogy persze magukra is.

– De hát ez már a diplomácia kora – vitatkozott Aguilera. A fejével Vega felé intett. – Nem akarom megsérteni a kollégámat, viszont már egy évtizede tart az enyhülési folyamat az emberiség és az idegenek között. Nem kell csatába vonulnunk minden egyes alkalommal, amikor találkozunk egy idegen fajjal.

– Ki beszélt itt csatákról? – kérdeztem. Körülpillantottam. – Itt vagyunk Főnixváros kellős közepén. Idevalósi valamelyikük?

Meng felemelte a kezét.

– Melyik városrészbe nem akar ellátogatni sötétedés után? – szegeztem neki a kérdést.

– Bedfordba, és a déli dokkokhoz sem tanácsos kimenni – felelte a nő. – Ezt mindenki tudja.

– Minden egyes idegen világ minden egyes nagyvárosában vannak déli dokkok és egy Bedford – mutattam rá Aguilerának. – A diplomatáinknak pedig meglesz rá az oka, hogy ellátogassanak ezekbe a városokba, az év bármely napján. Ez csak egy példa volt.

– Szóval azt akarja, hogy öljünk meg bármilyen idegent, aki megpróbál kirabolni egy attasét? – kérdezte Hartley.

– Jobban örülnénk, ha nem ez lenne az első gondolatuk. Mert ha mégis, akkor hamar munka nélkül maradnak. Ugyanakkor hozzá akarjuk szoktatni magukat ahhoz, hogy a környezeti tudatosságuk kiterjedjen olyan dolgokra és élőlényekre is, amelyeket amúgy nem vélnének fenyegetőnek. Az enyhülési folyamat nem jelenti azt, hogy nincs veszély.

– Amikor a GYV-ben szolgáltam, rendszeresen biztosítottunk kíséretet diplomatáknak – emlékezett vissza Vega. – Már nincs ilyen?

Elmosolyodtam.

– Hiszi vagy sem, de a GYV jelenlététől az idegen kollégáink feszültek lesznek. Ez leginkább annak a következménye, hogy olyan sokat öltünk meg közülük az elmúlt pár száz évben.

A nő fintorgott.

– Végül is érthető.

Bólintottam.

– Mindent összevetve a többi faj is ugyanezt csinálja a diplomatáival. Civil biztonságiakkal kísértetik őket. Mondjuk úgy, hogy a nyílt ellenségeskedés már kiment a divatból.

– Ameddig bele nem futunk egy rablásba – morogta Hartley.

– Vagy bármilyen más incidensbe – értettem egyet. – Nem a seregben vannak. Viszont szükségünk van a felkészültségükre. A gyakorlat azt a célt szolgálta, hogy kellően mélyre véssük magukba ezt a tényt, még mielőtt megkezdenék a valódi kiképzésüket.

– Elég lett volna, ha csak elmondja – vélte Aguilera.

– Nem. A „csak elmondani” a fajunk egész történelme során egyszer sem működött.

– Akkor mindennap meg fog ölni bennünket, csak hogy frissen tartsa az élményt? – kérdezte Vega.

– Én? Dehogy – feleltem. – Nem tartozom a kiképzőik közé. – Az újoncok láthatóan összezavarodtak. – Elemző vagyok. Én viszem az obinrészleget.

– Maga egy elemző? – hitetlenkedett Hartley.

– Így igaz.

– Nem hiszem el, bazmeg – mormogott a fickó, és miközben elfordult, az égnek emelte a kezét. A tény, hogy olyasvalaki rúgta szét a seggét, aki nem hivatásos harcászati kiképző, szemmel láthatóan zavarta.

– A Gyarmati Szövetség összes diplomáciai elemzőjét ugyanúgy képezték ki, mint magát? – kérdezte Vega.

– Én különleges eset vagyok – ismertem be. – Azért is vettek rá arra, hogy jöjjek ma be, és gyilkoljam meg magukat mind a háromszor.

– Hogy megmutassák, soha nem tudhatjuk, merről érkezik a veszély – fejezte be a gondolatot Vega.

Rámosolyogtam.

– Így igaz. Remélhetőleg erre most már mindannyian emlékezni fognak. Számítunk is rá, hogy emlékezni fognak. – Biccentettem az újoncoknak, és elhagytam a helyiséget azon az ajtón keresztül, amelyiken bejöttem.

Odakint a Diplomáciai Biztonsági Szolgálat helyettes államtitkárának asszisztense, Hector Barber várt rám.

– Helló, Gretchen – köszönt oda. A fejével a gyakorló félé intett. – Megint ijesztgeted a gyerekeket?

– Csak egy kicsit.

– Elég fura mellékállást vállaltál.

– A főnököd kért meg rá, úgyhogy csinálom. Pontosabban a főnököd főnöke. És úgy néz ki, hogy működik. Ráadásul extra fizetség is jár vele.

– Ha az újoncok megtudnák, hogy hol kaptad a kiképzésedet, még a végén összecsinálnák magukat.

– Pontosan ezért nem kötjük az orrukra, nem igaz? Szóval, Hector, van valami oka annak, hogy itt talállak?

– Lehet, hogy csak a társaságodat kerestem.

– Annyira nem bírsz engem.

– Egy kicsit azért bírlak.

Felnevettem.

– Le vagyok nyűgözve. Na, bökd ki, pontosan mit is keresel itt!

– Arra kértek meg, hogy szedjelek össze.

– Ki kért meg rá és mi célból?

Hector mentegetőzve emelte fel a kezét.

– Nekem csak annyit mondtak, hogy jöjjek ide, és szedjelek össze. Ezen kívül csak két dolgot tudok.

– Mi az első?

– Hogy akármiről is van szó, Janine a plafonig ugrott tőle. – Janine volt Hector főnöke, a külügy helyettes államtitkára.

– Janine elég sokszor ugrik a plafonig – emlékeztettem Hectort.

– Ez mondjuk igaz. Ez most viszont komolyabb.

Erre csak bólintottam.

– És mi a második? – kérdeztem.

– Hogy az apád is érintett az ügyben.

KETTŐ

– Hová mész? – kérdezte Hector. Gyalog vágtunk át a Gyarmati Szövetség Külügyminisztériumának kampuszán, és az egyik kereszteződésnél Hector a hihetetlenül lenyűgöző Bainburger-torony felé vette volna az irányt, ahol a GYSZ külügy összes fontos emberének irodája kapott helyet. Én az északi szárny sokkal kevésbé lenyűgöző salakbeton épülete felé indultam, ahol a kevésbé fontos emberek végezték a munkájukat. Mint például én.

– Rá kell néznem Futrinkára – feleltem, és nem lassítottam.

– Nem kell ránézned Futrinkára – közölte Hector, miközben elkanyarodott, hogy kövessen. Ami azt jelentette, hogy már el is veszítette a vitát, csupán még nem jött rá. – Találkozód van legalább az egyik főnökömmel.

– Maximum öt perc lesz az egész.

– És az édesapáddal.

– Lehet, hogy tíz.

– Gretchen!

– Megmondták neked, hogy mikor kezdődik az értekezlet? – kérdeztem Hectort.

– Nem – ismerte be.

– Vagyis amikor eljutunk a főnököd irodájába, valószínűleg egy óráig ott fogok aszalódni, mire sort kerítenek rám.

– Vagy már most is rád várnak.

– Te tényleg azt hiszed, hogy a főnököd meg az apám várnak rám?

– Éppenséggel lehetséges, hogy várnak.

– Mióta is dolgozol itt?

– Amióta te.

– Akkor már igazán tudhatnád, hogy megy ez.

– Utasítottak, dobjak el mindent, amivel éppen foglalkoztam, és vigyelek oda hozzájuk – mutatott rá Hector.

– Viszont nem mondták meg, hogy mikor kezdődik az értekezlet.

– Valóban nem.

– Szóval, ha elkések, akkor majd rád fogom.

Hector meglehetősen boldogtalannak látszott emiatt.

Két perccel később már az északi szárny nyomasztó, szögletes tereiben jártunk, és épp egy liftben tartottunk a hatodik emeleti irodám felé.

– Meddig fog tartani? – érdeklődött Hector.

– Már mondtam, legfeljebb öt percig.

– Nem lehetne gyorsabban?

Ránéztem.

– Te izzadsz?

– Nem. – Végighúztam az ujjamat a homlokán és megmutattam neki, mire közölte: – Meleg van ebben a liftben.

– Próbáld újra!

Hector felsóhajtott.

– Rendben. A beosztottad miatt parázok.

– Ugyan miért, Hector? – kérdeztem. – Te xenofób szörnyeteg. – Kinyílt az ajtó, és a liftből kilépve az emelet túloldalán fekvő irodám felé vettem az irányt.

– Nem erről van szó.

– De egy kicsit igen.

– A fickó egyszerűen túl sok nekem.

– Ő. Futrinka hermafrodita, és jobban szereti, ha „ő”-ként hivatkozunk rá.

– Ő túl sok nekem – fogalmazta újra Hector.

– Nem tudom, miről beszélsz.

Az irodám előtti íróasztalt takaró paraván mögül egy fej bukkant elő, amely úgy festett, mintha egy pitonhoz tartozna, szemügyre vett minket Hectorral, majd egy emberre egyáltalán nem jellemző nyikkanást hallatott. Aztán a fej eltűnt, és a paraván mögül egy test bontakozott ki, ami egy zsiráf és egy pók keresztezésére hasonlított. Az íróasztalok közötti közlekedőfolyosón trappolva megindult felénk.

– El ne fuss! – súgtam oda Hectornak. – Beindítanád a ragadozóösztönét.

– Fogd be!

A teremtmény durván két centire tőlem megállt, és egyetlen pislogás nélkül nézett végig rajtam.

– Kaptál üzeneteket – jelentette Futrinka.

– Naná, hogy kaptam – feleltem, és Hector felé intettem. – Biztosan emlékszel Barber helyettes államtitkár-asszisztensre.

– Igen. Üdv, Barber helyettes államtitkár-asszisztens – köszönt Futrinka a fejét a megszólított felé kapva.

– A „Hector” elég lesz – érkezett a válasz.

– Örömmel hallom – közölte Futrinka. – Futrinka is elég lesz.

– Ömm… – kezdte Hector, de az idegen már ismét engem nézett.

– Csak tréfálkoztam – magyarázta Futrinka. – Barber helyettes államtitkár-asszisztens szerette volna, ha informálisan szólítom meg, de én úgy tettem, mintha félteértettem volna a szándékát, és a színlelt félreértésre válaszoltam.

– Nyugi, vágom – biztosítottam.

Futrinka újra Hector felé fordult.

– Mesterséges tudatosságom van – magyarázta neki, és rábökött a tudatnyakörvre, amelyet a nyaka aljánál viselt, és tulajdonképpen az volt az egyetlen dolog a testén, amit valamiféle ruhadarabnak lehetett tekinteni. – Nagyon sok dologra jó, de a humor nincs közte. A humort tanulom.

– Jó neked – jegyezte meg Hector.

– Tetszett a poénom?

– Hát, meglepett – felelte némi habozás után a férfi.

– Szerintem nem tetszett neki a poénom – mondta nekem az asszisztensem.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy értékelte a szándékot – közöltem vele.

– Te pedig most próbálsz engem megnyugtatni – jelentette ki diadalmasan Futrinka.

– Így igaz – értettem egyet.

– Mi, obinok ugyancsak ügyetlenül fogjuk fel az emberek szóbeli kommunikációjának finom árnyalatait – magyarázta Futrinka Hectornak.

– Valóban?

– Teljesssen bisztosss – felelte Futrinka, és gyanakodva nézte Hectort. Ő hirtelen megint idegesnek tűnt.

– Futrinka, miért nem az irodámban adod át az üzeneteket? – vágtam közbe.

– Rendben. – Azzal az obin bekísért minket az irodámba. – Számos üzenetet kaptál Janine Chu-Ward helyettes államtitkártól egy értekezlet témájában, amelyen szeretné, hogy ma részt vegyél – kezdett bele Futrinka, ahogy beléptünk az ajtón. Azért kaptam saját irodát, mert én voltam a külügy vezető obinelemzője. Ami sokkal menőbbnek hangzana, ha nem én lennék a külügy egyetlen obinelemzője, egészen pontosan egy asszisztenssel.

Az obinok és a kormányzatuk gondolkodásának, illetve motivációinak elemzése, hogy is fogalmazzak… legalábbis mérsékelten érdekes a Gyarmati Szövetség számára. Az Obin volt talán a legközelebbi szövetségesünk az általunk ismert sok száz idegen faj közül, a mesterséges tudatosság pedig, amire Futrinka is utalt, és amelyet egyébként pont a Gyarmati Szövetségtől kaptak, hajlamossá tette őket az abszolút szókimondásra, és szinte teljesen elveszítették a képességüket a kétszínűségre. Mármint tudtak hazudni, megtéveszteni és információt visszatartani, de igencsak stresszelte őket, egyéni és fajszinten egyaránt. Adva volt tehát egy egész népre való különlegesen pocsék pókerjátékos. Így az elemzésük nem jelentett valami nagy kihívást.

Hogy miért kaptam meg egyáltalán ezt a munkát? Nos, az egy hosszú történet.

– Már tudok az értekezletről – közöltem, és Hectorra mutattam. – Azért küldték őt értem, hogy odakísérjen.

– A helyettes államtitkár az egyik alkalommal megkérdezte, hogy miért nem tartod magadnál a személyes kommunikációs eszközödet, amelyen közvetlenül elérhetne – darálta Futrinka.

– Erre mit feleltél neki?

– Azt feleltem, hogy rendszeresen elhagyod a személyes kommunikációs eszközödet, mert nem szeretnéd, hogy zavarjanak.

– Hoppá! – szúrta közbe Hector.

Az obin ránézett.

– Ez pontosan így igaz.

– Talán igen – engedte meg Hector. – De azért hosszú távon nem fog jól festeni a teljesítményértékelő beszélgetéseken.

– Janine nem az én főnököm – ellenkeztem. – Különben is, épp neki dolgoztam, pontosan tudta, hogy hol vagyok, és te simán megtaláltál.

– Én pedig semmit sem szeretek jobban, mint időt áldozni a saját napomból arra, hogy egyik helyről a másikra rángassalak – dünnyögött Hector. Körbemutatott az irodában. – Na nem mintha ez most sikerült volna.

– Megyünk már – ígértem meg, és visszafordultam Futrinkához. – Ki keresett még?

– Trujillo képviselő, számos alkalommal – felelte az obin, az apámra utalva. – Minden alkalommal egyre izgatottabbnak tűnt.

– Apa már csak ilyen.

– Ő is rákérdezett, hogy miért nincs nálad a személyes kommunikációs eszközöd.

– Egyszer egy egész évet töltöttünk úgy, hogy nem használtunk kommunikátort.

– Ezt miért csináltátok? – kérdezte Hector.

– Mert vadásztak ránk.

Erre Hector oldalra billentette a fejét.

– Arról az időszakról beszél, amikor a magkolónia tagja volt a Roanoke bolygón, és a Konklávé kutatott utánuk – magyarázta el segítőkészen Futrinka.

Hector az obinról újra rám nézett.

– Te benne voltál?

– Apa volt a gyarmat vezetője. A második vezetője. Vagy talán a harmadik, attól függ, hogyan számoljuk.

– Azt hittem, ti az Erie-ről származtok.

– Ez így is van. Onnan mentünk a Roanoke-ra. Amikor befejeződött a második hullám letelepedése, visszaköltöztünk.

– Nem emlékszem, hogy a filmben bármi ilyesmi is szerepelt volna.

Erre összehúztam a szememet.

– A Gyarmati Szövetség Külügyminisztériumának dolgozol, és minden tudásod egy fontos történelmi eseményről, ami konkrétan a te életedben történt, egy filmből való?!

– A mentségemre szóljon, hogy nyolc szabványéves voltam, amikor történt – védekezett Hector. – És a valódi események titkosítását csak akkor oldották fel, amikor már az egyetemre jártam.

– Hát ez egy szánalmas kifogás – jelentettem ki, bár ha tisztességes akarok lenni, akkor nem feltétlenül volt az. A Gyarmati Szövetség elképesztően szoros ellenőrzést gyakorolt a kolóniái között zajló kommunikáció felett egy bő évtizeddel ezelőttig, amikor is egy háromoldalú szerződés, amelyet a Konklávénak nevezett idegen kormányzattal és a Földdel kötött, jelentősen fel nem szabadította a hivatalos hírközlési csatornákat.

Hector eredetileg a Kourouról származott, amely egyike volt a kisebb gyarmatoknak, amikről pont a méretük és a jelentőségük okán rendszeresen megfeledkeztek. Teljesen elképzelhető volt, hogy a Roanoke eseményeiről szóló hírek csak nemrégiben jutottak el oda, és ahelyett, hogy a Gyarmati Szövetség történelmének elképesztően jelentőségteljes pillanataként értékelték volna – az is volt, köszönöm szépen –, ezek az események mindössze cseppek voltak abban a gigantikus információáradatban, amelyet egyszerre rájuk zúdítottak. Ebben az esetben érthető, hogy valaki egy filmből tájékozódik a történtekről.

Ettől még nem feltétlenül tetszett nekem. A film, amelynek a teljesen fantáziátlan Roanoke címet adták, nagyjából annyira pontosan dolgozta fel a tényeket, mint egy tündérmese. Történelmi eseményeket változtattak meg, vagy hagytak ki teljesen, egész történetszálakat és szereplőket találtak ki a semmiből, és bármelyik élő személyt, akit a filmkészítők a cselekmény szempontjából szükségtelennek ítéltek, simán a partvonalra raktak, ideértve az apámat és (ebből kifolyólag teljesen logikusan) engem is.

Mi is elmentünk megnézni a filmet, amikor bemutatták, fizettünk érte, mint a mezei nézők – mert hát minek is hívtak volna meg bennünket a vörös szőnyeges bemutatóra –, én pedig kis híján kinyírtam az apámat, aki az egész film alatt gúnyosan pufogott.

Na nem mintha ne lett volna igaza. Csak egy idő után már borzasztóan idegesített.

Ezzel együtt a film hatalmas siker lett, nyert egy csomó díjat, és még egy folytatást is tervezgettek hozzá, amiből aztán nem lett semmi, mert a második gyarmati vezetőt (vagy harmadikat, attól függ) teljesen kiírták az első film forgatókönyvéből. Így jártak.

– Bocsánatot kérek – közölte Hector. – Nagyon szégyellem magam.

– Szerintem ez szarkazmus volt – adott hangot a véleményének Futrinka.

– Tudom, Futrinka, köszönöm – feleltem. – Kaptam még üzenetet ezen kívül?

– Még egy jött, Cinege nagykövethelyettestől. Szeretnék átütemezni a délután kettőre tervezett megbeszélést estére.

Erre összevontam a szemöldököm. Cinege nagykövethelyettes volt a közvetlen kapcsolatom az obin diplomáciai kontingenssel, és épp a vele tervezett megbeszélés miatt kellett visszajönnöm az irodába. Mivel nem volt nálam a kommunikátorom, Futrinkát akartam megkérni, hogy hívja fel Cinege irodáját, és egyeztessen vele egy új időpontot.

– Meghagyta, hogy mikorra?

– Azt mondta, helyi idő szerint este hat után bármi megfelelő.

– Említette esetleg, hogy miért kell elhalasztani?

– Nem.

Ez szokatlan volt. Szokatlan volt Cinege nagykövethelyettestől, hogy elhalaszt egy találkozót, és szokatlan volt bármilyen obin diplomatától, hogy nem szolgál semmiféle magyarázattal.

– Hány óra van most? – kérdeztem.

– Helyi idő szerint egy múlt – felelte Futrinka. Fontos volt a „helyi” megjegyzés, ugyanis a főnixi nap hossza kicsit eltért a Gyarmati Szövetség szabványnapjától, amelyet a Föld forgásához igazítottak, mi pedig utóbbit használtuk a hivatalos időpontokhoz és kommunikációhoz. Ennek következtében viszont a hivatalos szövetségi megbeszélt időpontoknak és a helyi idő szerint egyeztetett időpontoknak sokszor semmi közük sem volt egymáshoz, mert az órák összevissza csúszkáltak egymáshoz képest.

– Legyen akkor helyi idő szerint 6:30-kor – mondtam. – Szólni fogok, ha át kellene ütemezni.

– Ahhoz szükséged lehet majd a személyes kommunikációs eszközödre – jegyezte meg Futrinka.

Felnyögtem, és az íróasztalom fiókjából elővettem a kommunikátoromat.

– Rendben.

– Be is kellene kapcsolnod – mutatott rá az obin.

Megint felnyögtem, és bekapcsoltam az eszközt. Az értesítések hosszú sorának hangjelzései azonnal csipogni kezdtek.

– Nagyon népszerű vagy – állapította meg Hector.

– Nem azért van – közölte Futrinka. – Már jó ideje nem kapcsolta be.

– Valóban? – kérdezte Hector szárazon. – Gretchen, most már tényleg mennünk kéne.

Bólintottam.

– Intézd el nekem az új időpontot! – kértem Futrinkát.

– Megcsinálom.

Aztán Hectorra néztem.

– Miért nem indulsz? Azt hittem, sietnünk kell – azzal mellette elrobogva kiléptem az irodámból.

– Ő is humorral próbálkozik – hallottam Futrinkát, ahogy Hectornak magyaráz.

– „Próbálkozik”, ez valóban jó szó erre – felelte Hector, és utánam sietett.

– Egész jól kijöttél Futrinkával – jegyeztem meg neki pár perccel később, amikor beléptünk a Bainburger-torony előcsarnokába.

– Pedig amikor odafutott hozzánk, majdnem történt velem egy kis baleset – vallotta be.

– Észre sem vettem.

– Ez lenne az a pont, amikor az asszisztensed megjegyezné, hogy te most próbálsz engem megnyugtatni.

– És igaza is lenne.

– Hogyan lett Futrinka az asszisztensed?

– Én vezetem az obinrészleget. Hasznosnak tűnt, hogy legyen egy valódi obin is a környéken.

– Nem erre gondoltam. Ez világos. Én úgy értettem, hogy miért pont… ő?

– A főnököd azt javasolta, hogy legyen egy obin a külügy állományában. Az obin nagykövetség Futrinkát javasolta. Csináltam vele egy állásinterjút. És elbűvölőnek találtam a lelkesedését.

– Elbűvölőnek.

– Nem értesz egyet?

– Mondtam már, ő túl sok nekem.

– Hát, néha én is túl sok vagyok. Passzolunk egymáshoz.

– Gretchen – szólított meg valaki, mielőtt Hector válaszolhatott volna. Oldalra fordultam, és Dia LaBelle-t, az apám titkárnőjét pillantottam meg, ahogy épp felénk tart.

– Dia – köszöntem rá, majd Hectorra mutattam. – Ő itt…

– Barber helyettes államtitkár-asszisztens, igen, helló – szakított félbe Dia, aztán visszafordult felém. – Azért jöttem, hogy elkísérjelek a megbeszélésedre.

– Éppen a helyettes államtitkár irodájába megyünk.

– Nem ott lesz. Az édesapád lefoglalt egy tárgyalót az egyik biztonságos emeleten.

– Ez egy kicsit túlzásnak tűnik – állapítottam meg. Az igazat megvallva ez egyébként teljesen jellemző az apámra. Viszont azzal is tisztában voltam, hogy milyen témákkal foglalkoztam az obinrészlegen, és hogy azokhoz milyen biztonsági hozzáférés szükséges. Majdnem száz százalék, hogy ez most túlzás.

Dia nem mondott semmit.

– Most tényleg? – kérdeztem.

A titkárnő jelentőségteljesen Hectorra nézett.

– Ó, nahát! Nekem most teljesen máshol kéne lennem – hadarta Hector, és sietve eltűnt.

Visszafordultam Diához.

– Te most viccelsz velem.

– Kérlek, Gretchen, hadd magyarázzam el neked itt, a Bainburger-torony nyilvános előcsarnokában, hogy miért nem viccelek, sok tucat ember füle hallatára!

Felemeltem a kezem.

– Oké! – Körülnéztem az előcsarnokban. – Van még annyi időm, hogy elugorjak a mosdóba?

– Hát persze. Már így is negyedórája vár rád az édesapád és a helyettes államtitkár, mi az az újabb pár perc barátok között?

– Micsoda, ők már itt vannak? – kérdeztem meglepve.

– Arra számítottál, hogy várnod kell majd rájuk?

– Hát, ami azt illeti, igen – ismertem be.

Dia megrázta a fejét.

– A megbeszélés már folyik egy ideje. Csak azért tartottak most szünetet, hogy téged idehozzanak. Várnak rád, Gretchen!

– Azt hiszem, pont eldugult a hólyagom – feleltem egy másodpercnyi szünet után.

Erre ő bólintott.

– Tud valamit ez a hólyag. – A liftek felé intett. – Mehetünk?

HÁROM

– Vállalva annak kockázatát, hogy ezzel esetleg megsértelek, a megbeszélésünk helyszínére való tekintettel emlékeztetnem kell téged arra, Gretchen, hogy ez az összejövetel, és minden, ami itt elhangzik, szigorúan titkos – figyelmeztetett Janine Chu-Ward.

– Megértettem. – Egy hermetikusan lezárt, üvegezett falú konferenciateremben ültünk valahol a pinceszinten, amely úgy festett, mintha betonból és kétségbeesésből építették volna. Biztos voltam benne, hogy a konferenciaterem rendelkezik légcserélő rendszerrel, mert a jó ideje ott tartózkodók még nem fulladtak meg az oxigénhiánytól. Viszont egyáltalán nem adott ki hangot, és semmilyen látható jel nem utalt arra, hogy merre lehet. A hangtompítás olyan tökéletesre sikerült, hogy az asztal mellett ülve úgy éreztem, a beszédhangok azonnal elhalnak, amint elhagyják az asztal peremét. Azon kaptam magam, hogy előrehajoltam, hogy biztos lehessek benne, mindent hallok és engem is hallanak.

Velem együtt ott volt az asztalnál Janine, a főnöke, Zawadi Mbalenhle külügyminiszter asszony, az apám, Manfred Trujillo, a Gyarmati Véderő egyik tisztje, egy bizonyos Bridgers ezredes (a keresztnevét nem árulta el), és egy Földről érkezett képviselő, Mateu Jordi, akinek a beosztását nem közölték velem, de feltételeztem, hogy a diplomataküldöttség tagja. A Föld és a Gyarmati Szövetség hivatalos viszonyának leírására talán a „fagyos” lett volna a legjobb szó, még a lassan egy évtizede érvényben lévő háromoldalú kereskedelmi és diplomáciai megállapodás ellenére is.

És hát ki hibáztatná őket ezért? Ha egy földön kívüli kormányzat engem használt volna arra, méghozzá évszázadokon keresztül, hogy ellássam telepesekkel és katonákkal, miközben közvetlenül beavatkozik a társadalmi és technológiai fejlődésembe, csak hogy ez az emberszivattyú folyamatosan működjön, azt hiszem, én is fagyos lennék.

Úgy tűnt, Jordi személyesen felém is hangot adott ennek a hidegségnek, mert miután biztosítottam őket, hogy megértettem a megbeszélés természetét, Mbalenhléhez fordult.

– Szeretném ismét leszögezni, hogy határozottan ellenzem Ms. Trujillo részvételét ezen a megbeszélésen. Egyértelmű, hogy ez nem az ő szintje, és hogy ez egy nyilvánvalóan nepotista kísérlet Trujillo képviselő részéről.

– Azért hívtuk erre a megbeszélésre, hogy a megfelelő szintre kerülhessen – felelte Mbalenhle, majd az apámhoz fordult. – A nepotizmus vádjára viszont talán neked kellene válaszolnod, Manfred.

– Jogos felvetés – felelte az apám, aztán felém fordult. – Gretchen, mi a jelenlegi beosztásod a Külügyminisztériumban?

– Én vagyok az obin kapcsolatok vezető elemzője.

– És mióta tevékenykedsz ebben a beosztásban?

– Mint vezető elemző hat éve, előtte pedig Jervis Hocking alatt dolgoztam pár évig.

– Van tapasztalatod gyarmatok létrehozásában?

Erre elmosolyodtam.

– Nos, igen. Benne voltam a telepesek első hullámában a Roanoke kolónián, veled együtt.

– És miután John Perry és Jane Sagan elment, én lettem a gyarmat vezetője, te pedig a nem hivatalos helyettesemként dolgoztál, igaz?

– Így van – feleltem, és Jordira néztem. – Az egyértelmű nepotizmus volt.

A fickót láthatóan nem nyűgözte le a vallomásom.

– Utolsó kérdés – jelentette be az apám. – Az asztal körül ülőkből kit tudnál legyőzni egy tisztességes küzdelemben?

A meglepetéstől először csak pislogtam, de aztán válaszoltam neki.

– Téged, Mbalenhle miniszter asszonyt és Chu-Ward államtitkárt biztosan. Mr. Jordi kiképzéséről nincs információm, viszont ha hasonló a többi diplomatáéhoz, akkor őt is. Bridgers ezredes a GYV tisztje, ő valószínűleg legyőzne egy tisztességes összecsapásban.

– És egy nem tisztességes küzdelemben? – kérdeze Bridgers. Elmosolyodtam, és a kezemmel jeleztem, hogy akkor korántsem lenne ennyire egyértelmű az eredmény. Erre ő is elvigyorodott.

– Miért vagy ennyire biztos a harci képességeidben? – kérdezte apám.

– Amikor még a Roanoke-on éltünk, két obin katonai testőrtől közelharci kiképzést kaptam, és azóta is rendszeresen gyakorlok – feleltem. Visszafordultam Jordihoz. – Csak hogy tiszta legyen, azért képeztek ki, mert együtt gyakoroltunk a legjobb barátnőmmel, ő pedig ragaszkodott hozzá, hogy vele együtt engem is kiképezzenek. Zoë mindig mindenre rá tudta venni az obinokat.

Eltartott vagy két másodpercig, mire Jordinak leesett, hogy a „Zoë” név ebben a beszélgetésben Zoë Boutin-Perryre utalt, John és Jane Perry örökbe fogadott lányára. Pontosan láttam, mikor rakta össze, mert elkerekedett a szeme a felismeréstől. Amennyire tudtam, Perryéket a Földön úgy kezelték, mintha egy királyi család, vagy „valódi, élő szentek” lennének, még ha mindegyikük mindent megtett azért, hogy ezt a helyzetet ne használja ki. Annyira csendes életet éltek, amennyire valódi, élő szentek képesek erre egy ohiói kisvárosban, legyen az bárhol is.

Azon töprengtem, vajon Zoë mit szólt a saját ábrázolásához abban a Roanoke-ról szóló borzalmas filmben. Annyira elképesztően pontatlanul sikerült.

Jordi viszonylag gyorsan visszatalált a szkepticizmusához.

– Nem igazán látom, miért lenne jelen helyzetben releváns ezek közül bármi is, különösen, ami az utolsó témát illeti – közölte az apámmal.

– Azért releváns, mert Gretchen életrajzának minden része releváns – felelte az apám. – Az obinokat illetően szakértőnek tekinthető, konkrétan ő az egész külügy obinszakértője. Van tapasztalata a gyarmatosítással úgy is, mint első hullámos telepes, és mint nem hivatalos gyarmati vezető. Ha a helyzet valóban annyira rossz, amennyire sejtjük, akkor tudjuk, hogy képes gondoskodni magáról. Ráadásul pontosan ismerjük, ami előnyt jelent a biztonság és a bizalom szempontjából. Nevezheti ezt nepotizmusnak, de ha mást nem is tudok felhozni ez ellen, azt azért megemlítem, hogy Gretchen az ellenkezésem dacára vállalta el a külügyi megbízatását.

A földi képviselő ekkor rám nézett.

– Ez igaz?

– Apa azt szerette volna, ha neki dolgozom. Ebből viszont már épp elég jutott nekem a Roanoke-on.

– Szóval úgy véli, megvannak a képességei ehhez?

– Az sem tudom még, mi az „ehhez”. Épp csak leültem az asztalhoz.

– Önként jelentkezett – mutatott rá Mbalenhle.

– Ezt én is tudom, asszonyom – helyeseltem. – Valaki viszont legyen olyan kedves, és magyarázza el, hogy pontosan mire.

Mbalenhle odabiccentett Chu-Wardnak.

– Amint te is tudod, az új gyarmatok létesítése egy ideje szünetel – kezdett bele a helyettes államtitkár.

– Igen – feleltem. A Gyarmati Szövetség, a Konklávé és a Föld között megkötött Trilaterális Egyezmény egyik rendelkezése szerint mindhárom aláíró határozatlan ideig tartózkodik az új gyarmatok létrehozásától. Az ok elég prózai: a gyarmatosítás volt a fő indítéka a Konklávé és a Gyarmati Szövetség közötti konfliktusnak, a Föld pedig, mivel csupán egy bolygó volt, amelyet a Szövetség mindössze élőerőforrásként használt, jelentős hátrányból indult volna bármilyen ilyesféle kezdeményezésnél. Fájó pont volt ez minden résztvevő számára, úgyhogy mindenki úgy döntött, kicsit félreteszi az ügyet.

És mint annyi dolog, ami elméletben parádésnak hangzott, a gyakorlatban komoly kihívásokkal küszködött. Egyes idegen fajok, amelyek nem voltak a Konklávé tagjai, továbbra is próbálkoztak a gyarmatosítással. A Konklávé ennek következtében a rendőr szerepében találta magát, folyamatos konfliktusban mindenkivel, a Gyarmati Szövetséget és a Földet kivéve. Aztán a Konklávé és a Gyarmati Szövetség berkein belül is akadtak még olyanok, akik a tiltás ellenére megpróbálkoztak jóváhagyás nélküli, „fekete” gyarmatok létesítésével. Az sem zavarta őket, hogy ezeknek a „fekete” telepeknek a zöme az első három évben elpusztult, mert egy új világ gyarmatosítása nehéz, főleg ha a telepesek mögött nem állnak ott egy egész civilizáció erőforrásai, amelyre támaszkodhatnak, amennyiben nem jól alakulnak a dolgok.

Ráadásul a gyarmatosítás szüneteltetése politikailag hihetetlenül népszerűtlennek számított. Senki sem szereti, ha korlátok közé szorítják. Még akkor sem, ha ezen „korlátok” közé azért befér több tucat bolygó, amelyek közül számos viszont még csak az adott faj számára szükséges, fenntartható ökológiai kapacitásokkal sem rendelkezik. Minden faj tagjai között felbukkantak a gyarmatosítás szüneteltetése ellen tiltakozó szerencsevadászok, nemegyszer éppen a kormányzat soraiban.

Afelől szemernyi kétség sem volt, hogy a hivatalos gyarmatosítás egyszer újraindul. A kérdés csak az, hogy kik és mikor fogják megkezdeni, és hogy a kiújuló versenyfutás a bolygókért és erőforrásokért vajon visszalök-e bennünket a folyamatos háborúskodásba.

Egyszavas válaszomra Chu-Ward csak bólintott.

– Nos, újrakezdtük a gyarmatosítást.

– Hogy micsoda? – hitetlenkedtem, és körbenéztem.

– Nem csak mi – emelte fel apa a kezét.

– Nem, nem csak mi – értett egyet Chu-Ward – A Trilaterális Egyezmény mindhárom tagja arra a következtetésre jutott, hogy a gyarmatosítás tiltása fenntarthatatlan, és hogy meg kell találnunk a módját az újrakezdésének a… negatív mellékhatások nélkül.

– Mint amilyen például a háború – tette hozzá Bridgers ezredes. – Amelynek a megvívására már messze nem állunk annyira készen, mint régebben. – Az ezredes Jordi felé biccentett. – Az újoncaink hagyományos forrását, igen helyesen, korlátozták. Az elgondolásunk pedig, hogy a Gyarmati Szövetségen belülről toborozzunk, távolról sem bizonyult annyira sikeresnek, mint szerettük volna.

– A Gyarmati Szövetség polgárai nem tartanak az öregedéstől? – kérdezte Jordi az ezredest.

– A polgáraink pontosan annyira tartanak az öregedéstől, mint bárki más. Az ellen viszont tiltakoznak, hogy az új, fiatalabb testekért csatlakozniuk kelljen a Véderőhöz. Azért kampányolnak, hogy a Véderő ossza meg az összes titkos orvosi, orvostechnikai fejlesztését a nyilvánossággal, és előbb-utóbb ezt el is fogják érni. Ami még égetőbbé teszi a gyarmatosítás kérdését.

Bólintottam. Nyílt titoknak számított, hogy a GYV folyamatosan zsugorodott, előbb csak lassan, majd az évek előrehaladtával egyre gyorsabban. A relatív béke, amelyet a Trilaterális Egyezmény hozott, nem segített az ügyön. Ha nem harcolsz folyamatosan mindenféle ellenséggel, akkor nincs szükséged akkora katonai szervezetre. Ám van az a pont, ahol már nem lehet a szőnyeg alá söpörni a problémát, és szemmel láthatóan kezdünk közelíteni ehhez.

Chu-Ward megköszörülte a torkát, és folytatta:

– Hogy a negatív következmények egy részét elhárítsuk, és hogy megkeressük a közös és békés gyarmatosítás módszereit, a Trilaterális Egyezmény tagjai elhatározták, hogy létrehoznak egy kísérleti környezetet, ahol a Gyarmati Szövetség, a Konklávé és a Föld polgárai közösen élhetnek, és megvizsgálják, hogy ez a keveredés hosszú távon is sikeresnek bizonyul-e.

– De hisz a Konklávé eleve így működik – vetettem közbe. – Az egyik alapelve, hogy minden új gyarmatot egyszerre több fajjal népesít be.

– Ez igaz – ismerte el a helyettes államtitkár asszony. – Az újdonság az, hogy embereket adtunk a képlethez.

– Senki sem hitte el, hogy valóban keverednénk – jegyezte meg epésen Bridgers.

– És arra sem mutatkozott késztetés egyik fél részéről sem, hogy az emberi kormányzat csatlakozzon vagy fuzionáljon a Konklávéval – tette hozzá Mbalenhle. – A Konklávé egyikünket sem akarja a soraiban tudni, és mi sem akarunk a Konklávé részévé válni. Ettől lesz a közös gyarmati terjeszkedés nehéz és meglehetősen különleges feladat.

– De megoldották.

– Létrehoztunk egy kísérleti környezetet – vette át a szót apa, kihangsúlyozva a „kísérleti” szót. – Egyetlen gyarmatot. Nem egy bolygón, még csak nem is egy holdon. Egy üreges aszteroidában létesített űrállomáson, amelyet az Obintól kaptunk, egy olyan rendszerben, amelyet egykor maguk akartak gyarmatosítani, de aztán feladták az erre vonatkozó terveiket. Az, hogy erre a célra egy obin űrállomást bocsátottak a rendelkezésünkre, azt jelentette, hogy a megfelelő diszkrécióval építhettük meg ezt a környezetet. Úgy hívjuk: Unity[*]. A lakossága ötvenezer. Ötezer ember: háromezer tőlünk, kétezer a Földről. A többiek pedig más, a Konklávéhoz tartozó fajokból kerültek ki.

– Mióta zajlik ez a kísérlet? – kérdeztem.

– Három éve – felelte Jordi. – Az apja vezette róla a tárgyalást velünk és a Konklávéval, és győzte meg az Obint arról, hogy adják nekünk bérbe az űrállomásukat. Ő ezért van itt.

– És hogy alakult a kísérlet?

– Két nappal ezelőttig egészen jól – mondta apa. – Megvoltak a szokásos problémák, mint minden gyarmatnál, de kiderült, hogy az emberek teljesen jól integrálódnak egy ilyen környezetbe. Vagyis hát a legtöbbjük. Néhányukról kiderült, hogy seggfejek. Mindent összevetve azonban egy sikeres kísérlet volt.

– Azt mondtad, „két nappal ezelőttig”. Mi történt két nappal ezelőtt?

– Eltűnt az űrállomás.

* * *

– Hogy érted azt, hogy eltűnt? – kérdeztem.

– A naponta érkező ugrószonda nem jött meg – kezdte a magyarázatot Bridgers ezredes. – Kiküldtünk egy felderítődrónt, amelyik beugrott a rendszerbe, és elkezdte keresni a Unity kolóniát a pályáján, ahol lennie kellett volna. De nem volt ott.

– És nem lehetett elmozdítani? – szegeztem nekik. – Elvégre egy űrállomás.

– Ez egy aszteroida. Rendelkezik keringési pályával. Le lehet téríteni ugyan róla, de ahhoz komoly erőfeszítés és tervezés kell. És még ha így is történt volna, olyan nagyon messzire nem juthatott az utolsó ugrószonda érkezése és a felderítődrón bevetése között.

– Hogy megválaszoljam a következő kérdésedet: nem, nem is pusztították el – közölte apa. – Semmi olyan nincs ott, ami törmeléknek tűnne. A rendszerben sincs semmi természetes objektum, ami eltalálhatta volna. A Unity folyamatosan nyomon követett mindent, ami a legcsekélyebb kockázatot is jelenthette volna rá. És sem mi, sem senki, akit ismerünk, nem lett volna képes úgy megsemmisíteni az állomást, hogy ne találjunk a helyén törmeléket.

– Ha nem lehet elmozdítani, és nem lehet nyom nélkül elpusztítani, akkor mégis mi történt vele? – kérdeztem.

– Most állítunk össze egy expedíciót, hogy kiderítsük – felelte Chu-Ward.

– És szükségünk van magára, hogy részt vegyen ezen a küldetésen – tette hozzá Mbalenhle.

Erre csak tátogni tudtam.

– Miért rám? – kérdeztem végül.

– Köszönöm! – tört ki Jordi felém intve.

– Ezt már elmagyaráztuk – mondta a helyettes államtitkár, és egy szúrós pillantást vetett a földire, mielőtt újra felém fordult volna.

– Ez eddig rendben is van, de akadnak még olyan emberek, akik rendelkeznek ezekkel a képességekkel – tettem szóvá. – Vannak más obinszakértők. Más emberek, akik tapasztaltak a gyarmatok felépítésében. – Bridgers ezredesre mutattam. – Más emberek katonai ismeretekkel.

– De nem egy személyben – vitatkozott Chu-Ward. – És nem azon a bizalmi szinten, amire ebben az ügyben szükség lesz.

– És ezt hogy kell értenem?

– Ahogy a Unity sem szerepel a hivatalos feljegyzések között, úgy ez a küldetés sem fog – válaszolta az ezredes. – Kicsinek és titkosnak kell maradnia, nem kerülhet nyilvánosságra sem nálunk, sem a program többi résztvevőjénél. – Itt Jordi felé biccentett. – A Föld, a Konklávé és mi is delegálunk egy kis létszámú megfigyelőcsoportot. Egy obin hajóval fogunk utazni, mert az obinok ugyan feladták a rendszer gyarmatosításának tervét, de a jövőbeni hasznosításáról és így a fennhatóságáról nem mondtak le. Maga lenne a mi kontingensünk helyettes vezetője, és a hivatalos összekötőnk az Obin felé.

– Mikor indulunk?

Apa az órájára nézett.

– A küldetést végrehajtó hajó huszonkét óra múlva startol.

– Nem tudom megcsinálni. Nincs, aki vigyázzon a macskámra.

Ez némi derültséget okozott.

– Megkérhetem Hectort, hogy vigyázzon rá – vetette fel Chu-Ward.

– Majd megkérem Futrinkát – feleltem. – Már találkozott Luciferrel, Lucy pedig imádja. Azt hiszi, Futrinka egy nagy fura macska.

Észrevettem, hogy apám elismerően néz rám.

– Nem is a macskád miatt vonakodsz, igaz?

– Nem, valóban nem – ismertem be, és Jordira mutattam. – De nem jelenti azt, hogy neki nincs igaza. Ez egy terepügynöknek való megbízatás, nem olyasvalakinek, aki elemzéseket csinál. Még ha van is gyakorlatom a közelharcban.

– Szóval visszavonja az önkéntes jelentkezését? – kérdezte Mbalenhle.

Megráztam a fejemet.

– Nem, asszonyom. Ha azt mondja, menjek, akkor megyek. Viszont biztos akarok lenni benne, hogy megérti: ha a maga helyében lennék, nem én lennék a legelső választásom.

Mbalenhle már épp válaszra nyitotta a száját, de az apám megelőzte.

– Megkaphatnám a helyiséget egy percre? Váltanék pár szót Gretchennel négyszemközt.

– Tényleg szükséges? – kérdezte Mbalenhle.

– Ha nem így gondolnám, nem kértem volna.

Az államtitkár úgy festett, mint aki mondana valamit, ám aztán csak bólintott, és intett a többieknek. Fél perccel később apán és rajtam kívül mindenki a folyosón ácsorgott, és mindenfelé néztek, csak a tárgyaló felé nem.

– Hát, ez tényleg nem látszik nepotizmusnak, egy kicsit sem – csipkelődtem apámmal.

Elengedte a füle mellett a megjegyzésem.

– Van még egy oka, amiért szeretném, ha részt vennél ebben a küldetésben.

A folyosón tébláboló csoportra néztem.